PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Ale vrátíš se, že jo?
Asi jo.
Na léto určitě.
Je divný se vracet v létě.
- Proč? - Protože tam budeš mít pláž.
V zimě se ale asi vracet nebudu.
Bojím se, že se nevrátíš.
Hlavně ne první rok.
- Možná až pak. - Nebude se ti stýskat?
Pochybuju.
- Emilia-Romagna je prý krásná. - Ale!
- Poběž! - Jedeme!
- Čekají nás čtyři hodiny v autě. - Počkej.
Mám nápad.
Až budeš za pár let vyhrávat šampionáty na motorce,
zavoláš mi, a já pro tebe budu pracovat.
Budeš mi dělat manažera?
Nevím, co takový manažer dělá.
Radši budu mechanik.
Začnu se učit, abych byl ten nejlepší mechanik na světě.
Budu čekat, až zavoláš.
Jasně!
Mechanik je lepší. Manažera mi bude chtít dělat táta.
Dario, nemáš být doma? Maminka o tebe musí mít strach.
Ty si bereš i kytky? To snad ne! Nech je tady.
- Dáme je dopředu. - Kytky tu necháme.
Vždyť tu uschnou.
Tak domluveno?
Dobrý nápad.
Ale...
Je pozdě.
Bylo by to super.
- Takže platí? - Platí.
Co ti na to mám říct? Podle mě děláš chybu.
Už ani nevím, co tu dělám.
Ale přestal závodit a co se mnou?
Všechno je v háji.
Nevím, jestli to chci ještě dělat.
Dario…
Jestli chceš odejít, udělej to.
Ale popřemýšlej o tom.
Pár dní…
Nebo pár týdnů... Jak dlouho bude třeba.
Jsem tu už třicet let.
A každý den si říkám, že bych toho nejradši nechal.
A ráno stejně jdu, vytáhnu roletu...
a už zase stojím u motorek.
Ruce mi začnou jet samy od sebe a čas letí.
Jsi v tom dobrej.
Sice jsi trochu flákač, ale zas jsi šikovnej.
Tak zatím, Piero.
Dario.
Nepotřebuješ Aleho, abys mohl makat na závodní motorce.
Zvládneš to dělat sám.
Ale?
To bude dobrý. Zvládneš to?
Můžeme?
- Co? - Pozor...
- Teď! - Jedeme!
Řekneš mi, kam jedeme?
Uvidíš.
To říkáš už hodinu.
Je to překvapení.
Na tohle nemám náladu. Jsem unavená.
Odvez mě domů.
Máma je s Blue sama. Potřebují mě.
- Chci, abys jela se mnou. - Kam?
Do Říma.
- Do Říma? - Jo.
- To nejde. - Jakto?
Blue je zraněná. Potřebuje mě. Chci domů.
Mám jí zavolat, jestli je v pohodě, abys měla klid?
Co jsme spolu, se chci vrátit domů
a chci tam jet s tebou.
Jenom na den, večer budeš zpátky.
Ber to jako menší výlet.
Neboj, bude to dobrý. Věříš mi?
Ahoj.
- Jak je na tom? - Dobře.
- Nespí? - Je vzhůru.
- Je tu s ní Summy? - Ne, není tu.
Edo!
- Ahoj, zlatíčko! - Nazdar, Iso.
Neviděla jsem tě celou věčnost. Je mi to líto.
Mně taky.
- Přinesl jsem croissanty. - Díky.
Jste oba tak hodní.
Dále!
Ahoj.
- Můžu? - Jasně.
Na co koukáš?
Na nic.
Bolí to?
Moc ne.
Omlouvám se.
Co to plácáš? Můžu za to já.
Neměl jsem tě nikam pouštět.
Byl jsi někdy na pohotovosti?
Ne.
Jaké to je?
Rozlišují tam pacienty podle barev. Bílá je pro lehké případy,
zelená pro trochu těžší, žlutá ještě víc
a červenou dostaneš, když je to vážné.
- Jakou dali tobě? - Červenou.
Zkoumali mě v tunelu, jestli nemám něco s hlavou.
To je uklidnilo,
protože mě bolela jen ruka a koleno.
- Takže to nebylo tak vážné. - To je dobře.
A co ty?
Já jsem jen čekala.
A...
došlo mi, že to byla hloupost.
- To neříkej. - Ale jo.
Je to pravda.
Byla hloupost skončit na pohotovosti jen kvůli lásce.
Přemýšlela jsem o tom.
- Nevadí, že mě nemiluješ. - Je to složitý...
- Miluju tě i tak. Dobře? - Dobře.
Až to překonám, dám ti vědět. Doktor říkal, že to přejde.
- Tohle ti řekl? - Ne.
Říkal, že mi za týden sundají obvazy,
a že jsem měla dostat spíš modrou než červenou.
Ladila by mi k jménu.
To měl pravdu.
Blue je hezký jméno.
Chyběl jsi mi.
Ty mně taky.
- Jak na tom je? - Vypadá v pohodě.
Poprvé v životě se opila.
Ale Isa vypadala trochu unaveně, ne?
Trochu jo.
- On už se nevrátí? - Táta Summy?
To nevím.
Se Summy se už taky moc nevídáš, co?
Mnohem míň.
- Ne tak často? - Skoro vůbec.
Co ty?
Já? Vůbec.
Sofi…
Neříkala ti Summy něco?
Ne... co mi měla říct?
Nic... něco o mně.
Proč? Něco se mezi vámi stalo?
Ne.
Řekni mi to.
- Nic nebylo. - Co se stalo?
No, já ani nevím.
Někoho jsem si našel.
To je dobře.
- To mi měla říct? - Jo.
- Jaká je? - Je to jen na léto.
Dobře.
Proč už se s ní nevídáš ty?
Já...
Taky někoho mám.
Vážně?
Taky je to jen na léto.
Aha... fajn.
Ani se s ní vidět nechci.
Od chvíle, co s ním chodí...
Tobě se moc nelíbí, co?
Ani ne.
Tak jo.
- Měj se. - Ahoj.
ŘÍM - PERUGIA
SMAZAT
Ahoj.
Promluvíme si?
- Bylo to ode mě hnusný. - To je slabý slovo.
Je mi to líto.
Mně taky.
Co mám udělat, abys mi to odpustil? Kleknout si?
No... to není špatný nápad.
- Já se stydět nebudu. - Vážně?
- Prosím. Odpusť mi to. - Co to vyvádíš?
- Vstávej. - Tak mi to odpusť.
Nevstanu, dokud mi neodpustíš.
Fajn, odpouštím ti.
Spokojená?
Nemyslela jsem to tak.
Asi jsem to potřeboval slyšet.
Měl by sis s Maddalenou promluvit
a říct jí, co k ní cítíš.
- Nekomplikuj to. - Už jsem to udělal.
- Cože? - Už jsem s ní mluvil.
- Vážně? A jak to šlo? - Na hovno.
Zpražila mě.
To mě mrzí.
Nemusí.
Nebýt tebe, nikdy bych to neudělal.
Můžeš za nejhorší selhání mýho života.
Teď jsi na řadě ty.
- S čím? - Nedělej, že nevíš.
Řekni jí, co cítíš.
- Komu to mám říct? - Summer.
Nechtěla jsi jí někdy říct, že ji miluješ?
Vždycky, když ji vidím.
Od první chvíle.
Tak jí to řekni.
- Je to zbytečný. - Není.
Ahoj, zlato.
Ahoj.
Za půl hodiny končím.
- Nechceš tu počkat? - Dobře, počkám.
Ahoj.
Nejsem tu s Maddou.
Můžu si sednout?
Přišla jsem za Sissy. Za chvíli jí končí směna.
Jasně... stejně jsem už chtěl jít.
Kam?
Klidně můžu s tebou.
- Kam? - Kam chceš.
- Nečekala jsi na Sissy? - Já se pak vrátím.
Půjdeme?
Tak jo.
- Do háje. - Co je?
Naši už se vrací.
Chtěla jsem je poznat.
To je ona?
Jo.
Proč ses nikdy nevrátil?
Nevím.
Netuším. Asi jsem myslel, že mě to tu naštve.
Jako malý jsem tu měl všechno. Od hraček po kamarády.
Dokonce i čas.
Všechno jsem to obětoval motorkám.
Nevím, jestli jsem udělal dobře.
Táta mě jako malýho posadil na motorku a řekl mi, ať jedu po trati.
Tak jsem to dělal.
- Měl jsi to rád. - Jasně že jo.
Bylo to super.
Zaryje se ti to pod kůži.
Vyhraješ jeden závod, druhý, třetí... A chceš vyhrávat pořád.
- Taková hloupost. - A když prohraješ?
Když prohraješ…
Jsi na všechno sám.
Všichni ti dokolečka říkají, že musíš vyhrávat.
A ty se bojíš, že tě jinak nebudou mít rádi.
Co jsem ale s tebou,
se toho už nebojím.
Stýská se ti po závodech?
Jasně, že jo.
Ale i tak...
mě tenhle život baví víc.
Tady jsem se narodil.
Tehdy mi to přišlo vyšší.
Ještě, že jsi mě sem dotáhnul.
Jsem ráda, že ses chtěl vrátit se mnou.
Já si to nevymyslel. Jinak to nešlo.
Tohle není jediný důvod, proč tu jsme.
Vážně?
Jo. Musím ti ukázat ještě něco.
Co?
Pojď za mnou.
- Dáš si? - Díky.
Taky jsem byla beznadějně zamilovaná.
Na střední jsem se zamilovala do učitelky matiky.
Vážně?
Byla to odborná škola.
Měla jsem ji pořád na očích.
Líbilo se mi na ní všechno.
Její vlasy, obočí, rty...
Jak si přehazovala křídu z ruky do ruky.
Ani jsem neposlouchala, jen jsem si vychutnávala její hlas.
Jak to dopadlo?
- Propadla jsem. - Vážně?
To mě ale spasilo, protože jsem poznala Tamaru.
Kdo je Tamara?
Moje první opravdová láska.
Už ses usmířil s Alem?
Hádali jste se kvůli Maddě?
Neřeš to.
- Řekla ti, ať za mnou jdeš, ne? - Ne. Proč?
Buď chce vědět, co dělám nebo mě lituje.
Nevím, jestli tě lituje, ale je mi to jedno.
- Ty sis vážně ničeho nevšimnul? - Čeho?
Tak už to řekni. Mám těžkej den, tak nezačínej...
Líbíš se mi.
Madda měla přednost, tak jsem čekala, až na mě přijde řada.
Čekala jsem, jak to dopadne.
Jen jsem ti to naznačovala.
Jak?
Vidíš? Ani sis toho nevšimnul.
Víš, co to znamená?
- Jen jednu věc. - Jakou?
Že se ti nelíbím.
Stůj! Počkej chvíli!
Počkej! Zastav! Počkej chvilku.
Jen chvilku.
Dobře.
Promiň, já to nepochopil.
No právě!
Já jsem v tomhle děsně zabedněnej.
- Ale nejsi. - Když jde o lásku, tak jsem.
Chci to změnit.
- Co tím myslíš? - Že jsem tě nikdy neviděl.
Nikdy jsem si tě nevšimnul, dokud jsi mi to neřekla.
- A teď? - Už tě vidím.
Řekni mi něco německy, prosím.
Dobře.
Potkají se dvě ryby.
A jedna říká: „Hoj.“
A druhá na to: „Kde?“
Je to vtip.
Potkají se dvě ryby...
a v němčině je „hei“ jak ahoj, tak i žralok.
- A to je ten vtip. - Pokračuj.
Věřím, že dneska...
- Edo, počkej. - Co?
Nevím, jestli jsi připravený,
ale chtěla bych něco víc. Co ty na to?
- No jasně. - Konečně!
- Už jsi to někdy dělal? - Párkrát.
- A ty? - Víc než párkrát.
Uděláš to ty nebo já?
Tak já.
Jestli to zvládnu.
- Je to tu krásný. - Líbí se ti tu?
- Kde to jsme? - Uvidíš.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Už to hledám.
Prosím.
- Tudy, prosím. - Díky.
My jdeme na koncert?
Uvidíš.
Co je to za koncert?
Tak pojď.
- Dobrý večer. Je to očíslované? - Ano.
Dobře, díky.
Proč jsi mě vzal na koncert?
Chtěl jsem ti někoho ukázat.
Nezbláznil ses? Proto jsi mě sem táhnul?
- Celý jsi to zkazil. - Summy...
Nesahej na mě.
Uklidni se. Nic se nestalo.
- Nic se nestalo? - Přesně tak.
- Já se s nim nechci vidět. - Nekřič.
- Jak tě to napadlo? - Nech toho.
- Proč mi to děláš? - Protože tě mám rád.
Vím, že s ním chceš mluvit, ale bojíš se.
- Nebojím. - Bojíš.
- Ne, nebojím. - Ale bojíš.
Mám se s ním usmířit?
To jsem neřekl. Promluvte si.
- Mám říct, ať jde do háje? - Klidně.
- Aspoň mu to řekneš. - Co ty o tom víš?
Vím, že jsi s ním naštvaná, protože se vykašlal na Blue.
Považuješ ho za vola, protože není doma.
A pak si to jenom vyčítáš.
Myslela jsem, že jsme tu kvůli nám.
- Že mi chceš ukázat... - Potichu.
Ne, nebudu potichu!
Lhal jsi mi.
Kdybych ti nelhal, nikam bys nejela.
- Jsi kretén. - Dobře, to jsem.
Až doteď to byl super den.
Haló?
Ahoj, zlatíčko! Jak se máš? Všechno v pořádku?
- Ahoj, mami. - Jak se máš?
Docela dobrý.
Kde jsi? Už jdeš domů?
Ne, pořád jsme venku. Jak je na tom Blue?
- Má se dobře. - Dámy a pánové,
koncert za okamžik začne.
Posaďte se a vypněte své mobilní telefony.
- Mami, už musím jít. - Počkej, někdo tě chce pozdravit.
Celý den čekáme, že tě překvapíme, ale když ještě nejdeš...
Počkej.
Ahoj, zlatíčko.
Tati, co děláš doma?
Vrátil jsem se. Měl jsem strach o Blue.
- Je všechno v pořádku? - Jo.
Máma se ptá, jestli přijdeš na večeři.
Asi to nestihnu. Přijdu pozdě.
- Tak se uvidíme zítra? - Dobře.
- Dobře, tak zítra. - Měj se.
Ahoj.
Tvůj táta je bílej?
Není tady.
Cože?
Dobrý večer, dámy a pánové, vítejte!
Než začneme, musím vám něco oznámit.
Náš trumpetista Anthony Bennati s námi dnes bohužel nevystoupí.
Z rodinných důvodů musel odjet domů
a postarat se o své dcery.
Proto bychom chtěli věnovat první píseň právě Anthonymu.
„Summertime“.
Je léto a život je snadný.
Ryby skáčou a kvete bavlna.
Táta je bohatej a máma krásná.
Tak tiše, maličký.
Neplakej.
Je léto...
A život je snadný.
Ryby skáčou
a kvete bavlna.
Táta je bohatej
a máma krásná.
Tak tiše, maličký,
už neplakej.
Je léto a život je snadný.
Ryby skáčou a bavlna kvete.
Táta je bohatej a máma krásná.
Tak tiše, maličký, už neplakej.
Jedno z těch rán, kdy vstáváš s písní.
Roztáhneš křídla a vzhůru vzlétneš.
Do toho rána ti nic neublíží.
S mámou a tátou za tebou.
Nic to neznamená, když nebudeš zpívat.
A neplakej.
České titulky: Anna Hulcová