Downloaded from YTS.MX
Bag verdens ikoniske monumenter
gemmer der sig utrolig viden fra fortiden om solen.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Denne forbindelsen mellem solen og himlen er faktisk tidløs.
To gange om året, når lyset passerer ækvator,
afsløres hemmelighederne.
Hele stedet blev konstrueret
for dette særlige øjeblik.
Gennem flere tusinde år og ubeslægtede civilisationer
forenes urgamle monumenter i en perfekt linje med solen,
på én og samme dag.
Jævndøgnet.
De bygger dette fantastiske tempel,
det er unikt i verden,
så der må være en drivkraft.
Hvert er et byggeteknisk og astronomisk mirakel.
Med den teknologi, de havde dengang,
er det utroligt, hvad de har opnået.
Men hvordan fandt fortidens astronomer
frem til denne globale begivenhed,
hvor hele menneskeheden simultant fejrer jævndøgnets sol?
Det er kl. 6:15 i Cambodja.
Det er Jævndøgn,
en begivenhed, der kun finder sted to gange om året,
når dag og nat næsten er lige lange
i hele verden.
Sydøstasien venter på solen.
Mange folk samler sig foran det berømte tempel Angkor Wat.
De er kommet for at overvære en urgammel, men spektakulær special effect.
Solen stiger op
i øst bag midtertårnet.
Men man venter stadig på sandhedens øjeblik.
Solen er vigtig i alle kulturer-
ARKÆOLOG, UNIVERSITY OF KENT
-især de fortidige, fordi solen er afgørende for menneskets liv.
Man kan ikke overleve uden solen.
Så det er ikke tilfældigt, at den blev tilbedt
af fortidige kulturer over hele Jorden.
Vi føler stadig et meget stærkt bånd.
Ethvert samfund, som vi har studeret, verdenen over
og siden forhistorien, har åbenbart
interesseret sig for solen, månen og stjernerne.
Og Jævndøgnet
viser os, at vi mennesker er besat af solen,
med bygninger fra fortiden, i hele verdenen.
3.200 km mod vest
danner vinduerne på det indiske tempel Sree Padmanabhaswamy
rammen for solnedgangen med utrolig præcision.
Også i Egypten skaber solnedgangen et visuelt fyrværkeri,
når den forsvinder i skulderen af sfinksen,
med Khefrenpyramiden bag sig.
I Europa byggede man de megalitiske Mnajdra-templer,
1.000 år inden pyramiderne.
Også her skaber solen et fænomen, som kun ses ved jævndøgn.
I Nord- og Sydamerika, ved Chichen Itza i Mexico,
ses et light show på en time der skabtes for 1.000 år siden,
når en slangeagtig skygge glider ned langs siderne af slangegudens tempel.
Mennesker fra forskellige kontinenter, århundreder og kulturer
fejrede alle solen på deres egne måder.
De observerede naturlige kredsløb-
ARKÆOLOG, UNIVERSITY OF BOURNEMOUTH
-holdte øje med, hvad der skete på himlen.
Og de byggede deres viden ind i disse monumenter.
Når vi undersøger stederne, ser vi ikke kun, hvor dygtige
disse kulturer var,
men også, hvor stor betydning tid, astronomi og solen havde.
Det er forbløffende, at de kunne skabe sådanne monumenter.
I den moderne verden
glemmer man hurtig, at siden begyndelsen af menneskeheden
har enhver kultur på Jorden været afhængig af solen.
Præhistoriske samfund,
før skrift eller landbrug var kendt,
interesserede sig allerede for himlen.
Der er beviser i hele verdenen.
Astronomi var den første videnskab.
Kun med astronomi kan man udvikle en pålidelig kalender.
Man kan ikke drive landbrug,
man kan ikke så eller høste,
hvis man ikke ved, hvilken tid af året det er.
De blev nødt til at kende solens bevægelse
for at overleve.
Om sommeren vender den nordlige halvkugle
mod solen, og dagene er længere.
Om vinteren vender den væk fra solen, og det er koldt og mørkt.
Men når årstiderne skifter, står solen direkte over ækvator,
og begge halvkugler vender ligeligt mod vores stjerne.
Overalt på Jorden
er dag og nat næsten lige lange: 12 timer.
Ordet "equinox", jævndøgn, stammer fra det latinske "equinotium",
som beskriver, at natten er lige så lang som dagen.
Man kommer ud af vinterens mørke,
og efter jævndøgn begynder dagene
at blive længere igen fordi lys betyder liv.
Jævndøgnet er bekræftelsen, at verdenen vågner op igen,
kosmos vågner op igen, Jorden vågner op igen.
Og man lever videre.
Fortidens civilisationer udvikler astronomisk viden,
for at dokumentere solens bevægelser med yderste præcision.
Og herefter byggetekniske færdigheder, for at celebrere bevægelserne i sten.
Mysteriet er: Hvordan gjorde de det?
For arkæolog dr. Sarah Klassen
er denne tilpasning til solen omkring jævndøgn
et af de mest spektakulære aspekter ved templet Angkor Wat.
Sarah anvender en ny teknologi,
for at undersøge hemmelighederne bag fortidens bygninger.
Det er en totalstation, som vi bruger
til vores meget præcise geografiske undersøgelser
af seværdigheder.
Vi kan undersøge arkitekturen, som her ved Angkor Wat,
målingerne overføres til en computer, så vi ser, hvordan templet blev bygget,
vinklerne, de forskellige længder mellem elementerne.
Angkor Wat templet blev bygget
for 800 år siden af kejseren Suryavarman II,
og den stod i centrum af hans imperium.
Det er tydeligt, at det fortidige Khmer-folk var meget avanceret
med hensyn til deres byggeteknik, både hvad angår målestok og præcision
af de bygninger, de skabte.
Ved jævndøgn tydeliggøres deres kunnen.
Angkor står på linje med den opstigende jævndøgnssol.
En række gitterlinjer løber fra nord mod syd.
De andre fra vest mod øst, hen mod den opstigende sol.
Fra templets vestlige port
løber en lige blind allé direkte til templets centrum.
Men nye målinger viser, at den ikke løber helt direkte mod øst.
En meget usædvanlige ting ved Angkor er,
at templet ikke er tilpasset verdenshjørnerne helt præcis.
Den vender faktisk en halv grad ved siden af.
For de fortidige geometriske genier
ville en halv grad være en meget stor fejlmargen.
Men faktisk er det ingen fejl,
men en bevidst matematisk genistreg.
Det er faktisk meget genialt.
Vi tror, at de gjorde det, så at solen ved jævndøgn
stiger direkte over dette centrale tempel.
Tricket er, at jævndøgnssolen står op stik øst.
Men det tager nogle minutter, inden den når helt op til tårnet,
og her bevæger den sig til højre på himlen, en halv grad fra stik øst.
Hvis tårnet vendte mod stik øst,
ville solen ikke være på linje, når den endelig når spidsen.
Så arkitekterne havde en enkel løsning:
De roterede hele layoutet
præcis en halv grad.
At skabe en linje mellem den vestlige port,
tårnspidsen og solen
ved jævndøgn, beviser utrolig dygtighed.
Otte århundreder senere
er det stadig et velkalkuleret matematisk mirakel,
der beviser, at jævndøgn var et yderst vigtigt øjeblik,
som hele tempelkomplekset blev bygget for.
Det vidunderlige ved Angkor Wat er de matematiske faktorer.
Man kan se og føle, at alt blev planlagt minutiøst
og med meget detaljeret matematisk præcision.
Jeg har arbejdet her i over fem år,
så det er så spændende, endelig at opleve det øjeblik,
hele dette kompleks blev bygget for.
Energien og glæden blandt folk,
det er et meget særligt øjeblik.
En brøkdel, en halv grad gør hele forskellen.
Ved at fange solen
præcis over midtertårnet af Angkor Wat,
brugte de solen for at forkynde deres egen tro,
og den magt og position de havde i verdensrummet.
Templet, som vi ser i dag,
ligner ikke templet fra dengang.
Templet var måske overtrukket af guld,
så man kan forestille sig, hvordan det så ud,
når solen står op over midtertårnet.
Det er en meget stor oplevelse.
Kejserens arkitekter havde gjort det korrekt,
til mindste detalje.
Angkor Wat er et af verdens mægtigste fortidsmonumenter.
Men kun et af mange i hele verden, der fejrer jævndøgnssolen
med et spektakulært lysshow.
Jævndøgnssolen forlader Cambodja
og rejser videre rundt om kloden.
3.200 km vest herfra, i Kerala på Indiens sydkyst,
må folk vente på solnedgangen for at overvære effekten.
Det pragtfulde tempel Sree Padmanabhaswamy
har et smukt mejslet tårn, der blev bygget 400 år efter Angkor Wat.
Igennem templets præcis lodrette række af vinduer
synker jævndøgnssolen i vest som en elevator,
mens den belyser hver etage i intervaller på fem minutter.
Og en kvart omgang videre rundt om verden,
i det gamle Egypten,
rammer den nedgående jævndøgnssol
to af de mest ikoniske bygninger i verden.
Den store sfinks ved Giza og Khefrenpyramiden,
som antagelig blev bygget for 4.500 år siden.
Ved jævndøgn forsvinder solen i sfinksens skulder,
med Khefren-pyramiden bag sig.
Alle pyramider i Giza står på linje med den nedgående sol i vest,
med utrolig præcision, indenfor en femtendedel af en grad.
Muligvis opnåede Egypterne effekten med et meget enkelt værktøj.
For at orientere bygninger efter verdenshjørnerne
brugte man den indiske cirkel-metode.
I denne metode bruger man en opretstående pæl,
hvorefter man observerer pælens skygge fra solopgang til solnedgang.
Skyggens bevægelse markeres på jorden.
Herefter tager man et reb,
som er lige så lang som pælen,
binder det omkring pælen og tegner så en cirkel på jorden omkring pælen.
Det giver to skæringspunkter,
og når man tegner en linje mellem disse to punkter,
har man fundet øst-vest-retningen.
Når man ser på tegningen ovenfra,
stemmer den perfekt med de fire verdenshjørner.
Denne metode er så simpel, så effektiv og præcis,
at den faktisk kunne anvendes af hvilket som helst samfund i verden.
På dagen af jævndøgn
vandrer solen videre mod Europa,
hvor den illuminerer Middelhavet.
På Malta sker der noget utroligt.
Solopgangen fremhæver et præhistorisk tempel,
tusind år ældre end pyramiderne, og bygget med forbløffende præcision.
Solstrålerne rammer præcis hjertet af det gamle alter.
Alt var specifikt målrettet mod jævndøgnet.
At lokalisere den præcise position
af solopgangen ved jævndøgn er utrolig kompliceret.
Og derfor er det endnu mere fantastisk, at nogle samfund var i stand til det.
Et astronomisk og arkitektonisk mirakel,
som blev bygget for 5.500 år siden.
Malteserne skabte
disse fantastisk, store, massive bygninger,
og de byggede så mange i dette lille øhav,
at der ikke findes lignende nogen andre steder i verden.
Mnajdra-templet er et af de ældste templer i verden.
Hver sten vejer 30 tons,
det svarer til fem elefanter.
De var helt klart ikke så primitive, de havde færdighederne,
evnerne, viden.
Det er utroligt, at det blev bygget for at danne en linje med jævndøgnssolen.
I de sidste ti år
har arkæolog Tore Lomsdalen prøvet at finde ud af,
hvordan de gjorde det.
Stedet fascinerer mig altid,
og jeg tænker over den viden, de må have haft.
De bygger disse fantastiske templer.
Så der må være en drivkraft.
Der findes tre separate Mnajdra-templer,
placeret i form af et trekløver.
De er tilpasset forskellige retninger,
et vender mod øst, hvor jævndøgnssolen stiger op.
De vidste, hvad der foregik på himlen.
De orienterede det mod den østlige horisont,
så de kunne observere solens bevægelse i løbet af et solår.
Ligesom dagene bliver længere og kortere i løbet af året,
er punktet, hvor solen stiger op på horisonten også i bevægelse.
I december stiger solen op fra dets sydligste punkt.
Midt om sommeren når den det nordligste punkt.
Jævndøgnets solopgang i stik øst
foregår præcis i midten af disse to ekstremer.
Dette midtpunkt var tæt nok på jævndøgnet, så de kunne orientere
bygningen på linje med det.
Tore tror, at templets bygningsarbejdere brugte denne metode
for at holde øje med solen i løbet af året,
at Mnajdra var en kalender af sten.
Et spændende spor findes i vintersolhvervets position.
Dette hul kunne have været en markering,
da man byggede Mnajdra,
for at danne en linje med den opstigende sol omkring vintersolhverv.
Det er tilpasset perfekt.
Måske var der en tilsvarende markering for jævndøgnet.
Men metoden er ikke særlig præcis,
især ikke på en stejl og skæv bjergtop som Mnajdra.
Når solen endelig står så højt, at den kan ses,
er den allerede vandret til en side.
Man vil finde et punkt, der ikke vender helt præcis mod øst,
men som befinder sig en anelse til venstre eller højre af øst,
og det er fejlen.
Denne metode brugte man sandsynligvis kun for at bygge det første tempel,
formodentlig et enkelt kammer, der vendte mod horisonten.
Jævndøgnssolen ville have trængt ind i templet fra en vinkel
og ramme alteret fra siden, dog ikke midtpunktet.
Men templet blev bygget om med ny astronomisk viden.
Der skete en evolution indenfor astronomisk viden,
og man blev enig om, at templet
skulle vende direkte mod solopgangen ved jævndøgn.
Overraskende nok,
tilegnede man sig denne viden om natten.
På Malta
havde astronomerne brug for en ny metode
for at tilpasse templet præcis på linje med jævndøgnssolen.
Åbenbart fandt man svaret i stjernerne.
De brugte bestemte stjerner,
som lyste op præcis på samme sted, hvor solen stiger op ved jævndøgn,
for at markere dette øjeblik.
Astronomer antager, at disse søjler
markerer deres observationer.
Hullerne her kunne repræsentere stjernerne
i stjernehoben Plejaderne, også kendt som Syvstjernen.
Den lyser meget kraftigt på nattehimlen.
Og den dukker først op i stik øst,
samme sted som jævndøgnssolen.
Men mens solopgangen bevæger sig på horisonten,
dukker stjernerne op på præcis samme punkt hver nat,
fordi de er 30 millioner gange længere væk end solen.
Næsten hver eneste nat
skal man bare kigge, hvor Plejaderne dukker op,
og så ved man, at det er punktet, hvor solen vil stige op
i dagene omkring jævndøgn.
Højdepunktet i det nye tempel
var et stort alter i midten, som skulle fange sollyset.
De havde udviklet ny viden,
og dette tempel blev bygget for at centrere jævndøgnet.
Det tog over 1.000 år at bestemme den endelige udformning.
Alteret befandt sig bagerst i et helt nyt kammer,
så langt inde i templet,
at solen aldrig kunne ramme det. Kun ved jævndøgn.
Et budskab fra præhistoriske mennesker, som vi stadig kan se i dag.
Det kraftige lys, det er så smukt.
Jævndøgnssolen skinner stadig lige ind langs midtergangen,
for at illuminere alteret.
Se på gangen. Solen strømmer ind.
Det bliver 100% i dag.
Lyset rammer målet med utrolig præcision.
Denne gang er præcis så lang,
at denne effekt skabes, hvor solen rammer
nederste del af alteret i bagkammeret.
Det er fantastisk, at det var en bevidst tilpasning.
Nogle af de første bygningsarbejdere byggede for jævndøgnet.
De byggede templerne for 5.000 år siden.
De er de absolutte altre, og det er utroligt.
Kun en time efter Malta vandrer solen videre henover Europa
for at stige op i stenalderens Irland.
2.400 km fra Malta ses samme effekt.
Daggryets lys rammer urgamle sten bagerst i et kammer,
og symboler af solen.
Vi er i Loughcrew i County Meath,
en stenalderbygning, der ligner Maltas og er næsten lige så gammel,
5.000 år.
Et bondesamfund bød foråret velkommen.
De afspejlede forbindelsen, de havde med universet
i deres bygninger
eller i deres malerier.
Lyset vandrer nedad mod endnu et symbol af solen.
Fortidens mennesker så jævndøgnet som et spørgsmål om liv og død.
På den måde sørger man for, at solen skinner
eller gør, hvad den nu skal gøre, så afgrøderne gror.
Man skaber forbindelse til kosmos-
ARKÆOLOG, UNIVERSITY OF KENT
-for at sikre sin eksistens
og overlevelse.
Jævndøgnet forlader Europa.
Morgengryets lys haster over Atlanterhavet
og rammer endelig Amerika.
I det nordvestlige Mexico
står solen endda endnu højere over den endeløse ørken.
Arkæolog og astronom Anna Sofaer
har følt sig tiltrukket af Pueblo ruinerne i Chaco Canyon
i over 40 år.
Jeg er forbløffet over, skønheden af Pueblo Bonito.
Det er vidunderligt.
Se på døråbningerne og de perfekte vinkler til siderne.
Det har stået oprejst i så lang tid.
Er det ikke utroligt-
ARKÆOLOG OG ASTRONOM
-at det blev bygget for 1.000 år siden?
Dette oldtidsområde rækker over
77.700 kvadratkilometer i det sydvestlige Amerika.
I det tidlige 12. århundrede
tilhørte området Pueblo-folket,
en af de mest udviklede civilisationer i fortidens sydvest,
som antageligvis blev tiltrukket fra landets nord,
deres forfædres åndelige hjem.
Pueblo-folket forandrede bjergkløften
med hundredvis af bygninger, der ser ud til at vokse ud af stenene.
Og de var så betaget af jævndøgnet, at de konstruerede
en af fortids-Amerikas største enkeltbygninger,
ikoniske Pueblo Bonito.
I det brutale høje ørkenlandskab i New Mexico
udforsker arkæolog og astronom Anna Sofaer
en mysteriøs bygning fra fortiden.
Det er Pueblo Bonito,
en af de største enkeltbygninger i det gamle Nordamerika,
bygget i et område, for tørt til at kunne ernære de mange, der kunne bo her.
Herinde får man et godt indtryk af, hvor store rummene var.
Vi står oven på stueetagen,
vi er altså på første etage,
og over disse vigas, træpælene,
ser vi anden etage.
Og så ser man lidt af tredje etage.
Så det er en kæmpestor bygning.
Dimensionen af Pueblo Bonito er det mest forbløffende.
Tusinder kom, men kun få blev boende.
Det er svært at forestille sig, hvordan mennesker boede her.
På de øverste to etager er man indelukket.
Man kan ikke tænde bål, man kan ikke have et ildsted.
Det er en stor gåde. Hvorfor byggede de det?
Stedet her blev bygget til religiøse formål,
meget magtfuld tro.
Og denne tro baseres på forbindelsen med kosmos.
De kom til Chaco Canyon for at tilbede solen.
Paul Pino er ældste leder blandt Laguna Pueblo,
et samfund, der stammer direkte fra det oprindelige Pueblo-folk.
Kulturen, der skabte Bonito, er ikke forsvundet.
ÆLDSTE LEDER AF LAGUNA SAMFUNDET
I dag lever det videre i Pueblos her i New Mexico.
Mine børnebørn tilhører denne kultur
og lever den hver dag.
De er en del af den, og de vil videregive den til deres børn.
Man må ikke filme Pueblo-ceremonierne,
men i denne sjældne optagelse forlader trosfæller en kiva,
en rund underjordisk bygning, hvor de holder ritualer og møder.
De mennesker, der boede her,
afholdte mange ceremonier
på samme måde, som vi gør det i dag.
Sådan fortsætter fortiden i nuet.
Alene i Pueblo Bonito findes 36 kivas,
hver kan rumme op til 50 mennesker.
Pueblo-folket så en orden i solens bevægelse,
og de afspejlede den i Pueblo Bonito.
Ved jævndøgn stiger solen op i øst, for enden af ydermuren.
Solen går ned i vest, på den anden side af muren.
Det er den sydlige side af bygningens ydermur,
den løber så præcis øst mod vest, at ved jævndøgn
kan man se solen gå ned i en bane her på muren.
Og Pueblo Bonito er kun den største bygning
i dette rituelle landskab.
Hele denne bjergkløft afspejler jævndøgnet.
Der findes 14 store kivas, en af dem er Casa Rinconada.
Hver af de store cirkulære bygninger rummede 400 mennesker, 6.000 i alt.
Kivaen er yderligst vigtig i den gamle Chaco kultur.
Dette ceremonielle sted var rammen for de fleste aktiviteter,
der relaterede til solen.
Kivaen havde et tungt lertag.
Og inde i mørket
kunne tilbederne kun se solen gennem nicherne i væggene.
Den var bygget mod de fire verdenshjørner:
nord, syd, øst, vest.
Nordsiden af bygningen der
har en rektangulær struktur, med to døre,
der vender lige mod den opstigende jævndøgnssol.
Alt var tilpasset kompasset, med kun få graders afvigelse.
Dørene af denne rektangulære bygning
åbner mod øst og vest,
så den opstigende jævndøgnssol stråler igennem dem begge
og oversvømmer rummet med lys
på to dage af året for evigt.
Vi tror, at himmel og jord blev skabt på samme tid.
Solen blev skabt for at give verden lys,
tilsammen sørger Solen og Jorden for næring.
Jævndøgnssolen stråler ind i alle kivas i bjergkløften.
I denne højde må det have set fantastisk ud.
Vi undersøger stederne, hvor mennesker samledes
for at opleve dette øjeblik på himlen,
men også forbindelsen med kosmos.
Tilpasningen repræsenterer en bestemt orden af forløb.
Og i den moderne tid mangler denne orden af og til.
Og vi skaber kaos i verden.
Pueblo-folket markerede jævndøgnet med en yderlig spektakulær bygning.
Det er Fajada Butte, et helligt udkig,
som sandsynligvis var forbeholdt elite-astronomerne
i denne civilisation.
På dette sted fandt Anna tre fliser af sandsten,
som man åbenbart havde lænet op ad klippesiden.
I stenen havde man ridset et spiralformet mønster.
Hun kom præcis i øjeblikket, hvor en solstråle dukkede op helt uventet.
Det er helt præcis kun få minutter om middagen.
Den solare middag varer vist fire minutter.
På den vestlige væg ses endnu et mønster,
en dobbelspiral.
En solstråle borer sig op igennem højre side.
Igen: middagsjævndøgn.
Det enestående ved Chaco Canyon er, med henblik på jævndøgnet,
at man skifter fokus fra solopgang eller solnedgang
til middagen.
Det er som et urværk.
Som om alt sker samtidigt.
Solstrålestedet markerer jævndøgnet.
Disse to steder markerer middagen.
Det er det samme, vi ser i bygningerne, de samme mennesker,
samme tankegang, at man vil være på linje med solen, med solens kraft.
2.400 km fra Chaco
skabte Mayaerne bygninger, der var endnu større end Pueblo Bonito,
og den allerstørste solar effekt:
Højdepunktet af hele solens rejse.
I oldtidsbyen Chichen Itza i Mexico
samles tusinder af mennesker fra nær og fjern.
Om få timer, ved denne urgamle pyramide,
vil de overvære den nok mest
spektakulære effekt, som nogensinde blev kreeret med jævndøgnssolen.
Det er ikke som andre tilpasninger til solopgang eller solnedgang.
Det er en kompliceret 3D-effekt,
der involverer solens lys, flere timer inden den går ned-
ARKÆOLOG, UNIVERSITY OF BOURNEMOUTH
-for at skabe et dynamisk skyggespil, som er enestående for Mayaerne.
For 1.000 år siden
lå centeret af det kæmpestore mayanske imperium her på halvøen Yucatan i Mexico.
Men civilisationen var allerede 3.000 år gammel.
Den er blevet til indbegrebet af højere lærdom,
astronomisk viden, og især utrolige bygninger.
Det er El Caracol, som betyder sneglen på spansk,
opkaldt efter dens karakteristiske form.
Taget er kuppelformet.
Når man betragter det fra det moderne, vestlige perspektiv,
ligner det et observatorium.
Måske sad mennesker derinde,
for at observere solen, månen og planeterne.
Stedets direktør Marco Antonio Santos Ramirez mener,
at El Caracol havde en særlig betydning for Mayaerne.
Astronomerne forskede konstant herinde,
og mange opsøgte dem,
fordi de var specialisterne.
Årti efter årti dokumenterede de-
DIREKTØR, CHICHEN ITZA
-alle vigtige astronomiske fænomener.
Astronomiske observationer og viden
var forbeholdt en speciel elite.
Og derved kunne Mayaerne opretholde en særlig magt.
ARKÆOLOG, UNIVERSITY OF KENT
Man var altså magtfuld,
når man vidste, hvad der skete på himlen.
Da Chichen Itza blev bygget,
vidste Maya-astronomerne allerede helt præcis, hvordan solen,
månen og planeterne bevægede sig.
El Caracol er ikke primært et observatorium,
men en kalender af sten.
Sprækkerne i væggene blev lavet helt bevidst for at registrere
solnedgangen på bestemte vigtige dage.
To sprækker repræsenterer specifikke solnedgange ved jævndøgn eller solhverv.
Disse tilpasninger skulle vise,
i hvilken tid af året de befandt sig.
Marcos kolleger observerede effekterne
i løbet af året,
og rekonstruerede den viden,
som Mayaerne havde tilegnet sig over flere årtier.
Solen strømmede ind gennem dørene
og registrerer disse lysstriber,
som markerer de specifikke tider, de ville registrere.
Det ser måske nemt nok ud,
fordi man ser kun en lysstribe,
men bag alt det ligger stor fortidsviden
fra mange generationer.
Mayaerne vidste, at jævndøgnet havde stor betydning
for afgrødernes overlevelse.
Og med hensyn til jævndøgnet
var det et vigtigt og symbolsk øjeblik,
fordi tørtiden er den døde tid
og regntiden betyder liv.
Og det markerer nok slutningen af den ene
og begyndelsen af den anden tid.
For at sikre deres eksistens,
troede Mayaerne, at de måtte berolige guderne ved jævndøgn.
Ved Chichen Itza var Kukulkan en af de mægtigste guder,
en slangegud med vinger, som fløj forud for regnguden Chac
og bragte regntiden
ved at bevæge vinden med halen og feje Jorden ren.
Mayaerne byggede pyramider for ham og huggede hans billede ind i facaden.
Kukulkan er en skabergud,
skaberen af tid, universet, mennesker, majs og ild.
Det er en genfødelse,
kampen mellem to magter, liv og død.
Ved jævndøgn
fejrede man Kukulkan med et spektakulært lysshow.
Det er jævndøgn
og i Chichen Itza venter turister på det spektakulære øjeblik,
der marker begyndelsen af en ny årstid.
Kukulkan!
Det sker om få minutter, og spændingen stiger.
Skyer truer at ødelægge alt.
Mængden håber, at de må opleve Mayaernes religiøse magt.
Det er meget kompliceret at skabe denne effekt,
og dog lykkes det dem for over 1.000 år siden,
uden moderne matematik eller computerteknologi.
Alle her ved Kukulkan-pyramiden venter på øjeblikket.
Pyramidens kendetegn
er skråningen på det nordvestlige hjørne.
Hvert trin rager lidt ud over kanten med en trekantet pukkel.
Mayaerne opdagede, at de ville danne skygger
på trappen ved siden af,
og at de kunne bruges til at forøge illusionen.
Her vil vi se,
hvordan lys og skygge danner trekantede skygger.
Effekten kommer til at ske i tre dimensioner.
Solens bevægelse tegner en kurve på himlen.
Kanten skråner nedad og til siden,
og trinene danner et fladt plan i en anden vinkel.
Så Mayaernes arkitekter stod over for et komplekst problem.
Det må have krævet utrolige færdigheder.
De må have skabt en 3D-model
af træ eller ler, og så være på stedet
og indfange jævndøgnets sollys,
føre strålerne på modellen, for endelig at finde
præcis den effekt, de var ude efter.
Den basale skygge var en række af trekanter,
men når Mayaerne ændrede formen af skråningen,
ville det også ændre skyggens form.
De kunne bruge deres model til at frembringe den effekt, de ville have.
Jævndøgnets øjeblik er nær.
Mens solen går ned i vest,
frembringer lyset de trekantede skygger.
Vi ved ikke, hvilken effekt det havde
dengang på Mayaerne.
De må have været delvist forundrede og delvist bange.
Det er øjeblikket, hvor de dukker op.
Selve Kukulkan viste sig på Jorden.
Det er ikke skyggerne, men lyset, der tæller.
Det brillante omrids af slangens krop,
der glider ned langs trapperne til hovedet ved foden.
De er her for at se nedstigningen af Kukulkan,
og hvordan den befrugter Moder Jord.
For Mayaerne var det det ultimative udtryk for jævndøgnet.
Kukulkan steg ned til Jorden
for at fortrænge tørtiden og sørge for regn og nyt liv.
Det er vidunderligt, at vi stadig
kan opleve den fortidige viden.
I det moderne samfund
har vi mistet kontakt med vores omgivelser,
heriblandt himlen.
Men vi har især mistet kontakt med jævndøgnet,
som udgør denne særlige tid eller overgangen
fra den varme til den kolde årstid.
Solen forlader Mexico
og vandrer henover Stillehavet
for at ende jævndøgnsrejsen.
For længst glemte civilisationer,
indbyrdes ukendte,
fejrede denne dag.
I fortiden betød solen nyt liv.
Først måtte de forstå solens rejse,
for derefter at udnytte dens magt,
ved at udviklede den første viden om astronomi og byggeteknik.
På jagt efter jævndøgnet
skabte fortidens astronomer kosmisk magi.
Tekster af: Silvie J. Carey