Downloaded from YTS.MX
I verdens ikoniske monumenter skjuler det seg
utrolige og urgamle kunnskaper om sola.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tilknytningen til sola og himmelen er tidløs.
To ganger i året, når dagen gryr rundt på jorda,
avsløres hemmelighetene.
Hele området er utformet
for dette tidspunktet.
Over flere tusen år har sivilisasjoner helt uavhengig av hverandre
plassert oldtidsmonumenter helt perfekt i forhold til sola
på én og samme dag:
Jevndøgn.
De bygde fantastiske templer,
helt unike i verden,
så det må være en drivkraft.
Hvert av dem er byggetekniske og astronomiske mirakler.
Med datidens teknologi er det utrolig
hva de klarte å få til.
Men hvordan kunne oldtidens astronomer
skape en global begivenhet
der hele menneskeheten samtidig feiret sola ved jevndøgn?
Klokka er 06.15 i Kambodsja.
I dag er det jevndøgn,
en begivenhet som bare skjer to ganger i året,
når dag og natt er nesten like lange
over hele verden.
Sørøst-Asia venter på sola.
Store folkemasser samler seg ved det berømte tempelet Angkor Wat.
De har kommet for å se en urgammel, men spektakulær spesialeffekt.
Sola stiger opp
i øst, bak det midtre tårnet.
Men sannhetens øyeblikk har ikke inntruffet ennå.
Sola er viktig i alle kulturer, især i oldtiden,
ARKEOLOG, UNIVERSITY OF KENT
fordi sola gjør at folk kan overleve.
Uten sola overlever ingen.
Det er ingen tilfeldighet at den ble en gud
i oldtidskulturer over hele kloden.
Denne tilknytningen er fremdeles veldig sterk.
Alle samfunn vi har studert i verden,
helt fra forhistorisk tid, har vært
interessert i sola, månen og stjernene.
Ved jevndøgn
avsløres menneskets besettelse for sola
ved oldtidsminner rundt i verden.
3000 km lenger vest,
i vinduene på det indiske tempelet Shri Padmanabhaswamy,
rammes solnedgangen inn med utsøkt presisjon.
I Egypt oppstår mer visuelt fyrverkeri under solnedgangen
når den smelter inn i sfinksens skulder
med Khafrepyramiden i bakgrunnen.
I Europa finner vi de megalittiske templene Mnajdra,
som er 1000 år eldre enn pyramidene.
Her skjer det også et solfenomen bare ved jevndøgn.
I Amerika, ved Chichén Itzá i Mexico,
inntreffer et 1000 år gammelt timelangt lysshow,
når slangeskyggen snor seg ned den ene siden av slangegudens tempel.
Folk fra ulike kontinenter, århundrer og kulturer
feiret sola uavhengig av hverandre.
De observerte nøye naturens sykluser
ARKEOLOG, UNIVERSITY OF BOURNEMOUTH
og det som skjedde på himmelen.
De bygde disse kunnskapene inn i byggverkene.
Når vi undersøker stedene, ser vi ikke bare ferdighetene
som kulturene hadde,
men også betydningen tid, astronomi og sola hadde i menneskenes liv.
Det er ufattelig at de var i stand til å bygge slike monumenter.
I den moderne verden
er det lett å glemme at siden menneskets tilblivelse
har alle kulturer på jorda vært avhengige av sola.
Forhistoriske samfunn var,
før skrift og jordbruk ble oppfunnet,
allerede interessert i himmelen.
Det ser vi bevis på over hele verden.
Astronomi var den første vitenskapen.
Det er bare astronomi som gjør en pålitelig kalender mulig.
Du kan ikke dyrke jorda,
så eller pløye
hvis du ikke vet hvilken tid på året det er.
De måtte vite hvordan sola beveget seg
for å kunne overleve.
Om sommeren lener den nordlige halvkula seg mot sola
og dagene er lengre.
Om vinteren lener den seg vekk, og det er kaldt og mørkt.
Men når årstidene skifter, befinner sola seg rett over ekvator,
og de to halvkulene er like mye vendt mot stjernen vår.
Overalt på jorda er dag og natt
nesten like lang: 12 timer.
Jevndøgn heter aequinoctium på latin,
som sammenfatter tanken om at natta er like lang som dagen.
Du forlater vintermørket,
og dagene fra jevndøgn og framover
blir lengre og lengre. Fordi lyset bringer liv,
bekrefter jevndøgn for verden
at kosmos og jorda våkner til liv igjen,
og livet kan fortsette.
Oldtidssivilisasjoner utviklet astronomi
for å kartlegge solas bevegelser nøyaktig,
og deretter byggekunst for å hylle bevegelsene i stein.
Gåten er hvordan de fikk det til.
For arkeolog dr. Sarah Klassen
er solvinklingen ved jevndøgn
en av de mest spektakulære egenskapene ved tempelet Angkor Wat.
Sarah bruker ny teknologi
for å avdekke hemmeligheter om oldtidsbyggverk.
Dette er en Total Station. Vi bruker den i felt for å kunne måle nøyaktig
geografiske steder vi er interessert i.
Vi kan bruke den på arkitektur, som her i Angkor Wat.
Vi laster alt inn på en datamaskin for å forstå hvordan det ble bygd,
vinkler og avstander mellom de ulike delene.
Tempelet Angkor Wat ble bygd
for 800 år siden av kong Suryavarman 2,
og sto i sentrum av riket hans.
Khmerene i oldtiden behersket utrolig avansert byggekunst,
både angående størrelse og presisjon
på det de bygde.
Det er ved jevndøgn at dette blir åpenbart.
Angkor ligger på linje med den stigende jevndøgnssola.
Noen rutelinjer går fra nord til sør.
Andre går fra øst til vest inn i den stigende jevndøgnssola.
Fra den vestre porten leder en snorrett aveny
rett inn til midten av tempelet.
Men moderne målinger viser at den ikke går helt rett mot øst.
Noe uvanlig med Angkor er at det ikke
er bygd nøyaktig i forhold til himmelretningene.
Det ligger faktisk en halv grad skjevt.
For oldtidens geometrimestere
var en halv grad en grov feilberegning.
Men det var ingen feil.
Det er en helt bevisst matematisk genistrek.
Det er faktisk genialt.
Vi tror at de gjorde det slik at sola på jevndøgn går opp
rett over det midtre tempelet.
Saken er at jevndøgnssola går opp rett i øst,
men på minuttene den bruker for å nå toppen av tårnet,
beveger den seg til høyre på himmelen, en halv grad fra øst.
Hadde tårnet ligget i øst,
hadde ikke sola stått på linje med det når den nådde toppen.
Arkitektenes løsning var enkel.
De roterte hele anlegget
for å kompensere med nøyaktig en halv grad.
Å få en linje fra den vestre porten,
toppen av tårnet og sola på jevndøgn
krevde enorm presisjon.
800 år senere
er det fremdeles et velberegnet matematisk mirakel,
som beviser at jevndøgn la føringer for
hvordan tempelet skulle oppføres.
Angkor Wats skjønnhet ligger i matematikken bak det.
Det ser og føles ut som om alt var nøye planlagt
i detalj med høy matematisk presisjon.
Etter fem år her er det spennende
endelig å få oppleve
øyeblikket som hele byggverket ble bygd for.
Folk er veldig spente og glade for
å kunne oppleve dette.
En brøkdel, en halv grad, utgjør hele forskjellen.
De fanget sola
på toppen av Angkor Wats midtre tårn.
De brukte sola for å anskueliggjøre religionen,
og i dette tilfellet makten og deres plass i kosmos.
Tempelet i dag er ikke slik
det framsto før i tiden.
Tempelet kan ha vært kledd i gull,
så man kan forestille seg hvordan det
så ut da sola steg opp av midttårnet.
En mektig opplevelse.
Kongens arkitekter lyktes
ned til minste detalj.
Angkor Wat er et av verdens mektigste fortidsminner,
men bare ett av mange rundt på jorda som hyller jevndøgnssola
med et spektakulært lysshow.
Når jevndøgnssola forlater Kambodsja,
fortsetter den ferden rundt kloden.
I Kerala, 3000 km lenger vest, på Indias sørkyst,
må folkemengdene vente på solnedgangen for å få se effekten.
Det fantastiske tempelet Shri Padmanabhaswamy
har et vakkert skulpturert tårn som ble bygd 400 år etter Angkor Wat.
Gjennom en rad av nøyaktig plasserte vinduer
går jevndøgnssola ned i vest som en heis,
som lyser opp etasjene med fem minutters mellomrom.
En kvart jordomdreining lenger,
i eldgamle Egypt,
treffer den nedgående jevndøgnssola
to av de mest berømte byggverkene på jorda.
Sfinksen i Giza og Khafrepyramiden
skal ha blitt oppført for 4500 år siden.
Ved jevndøgn smelter den nedgående sola sammen med sfinksens skulder
med Khafrepyramiden rett bak.
Plasseringen av alle pyramidene i Giza på linje med solnedgangen i vest
er utrolig nøyaktig, innenfor 1/15 grad.
Oldtidsfolkene kan ha klart dette med et ganske enkelt verktøy.
Man kan bygge etter himmelretningene
med den indiske sirkelmetoden.
Metoden består av en oppreist påle,
så observerer man solas skygge fra soloppgang til solnedgang.
Skyggens bevegelser merkes av på bakken.
Så tar man et tau
som er like langt som pålen man brukte.
Man binder det til pålen og tegner en sirkel på bakken.
Da får man to skjæringspunkter.
Drar man en strek mellom dem,
får man en linje som går øst-vest.
Sett ovenfra ser det ut til
å stemme med himmelretningene.
Denne metoden er så enkel, effektiv og nøyaktig
at den kan brukes av alle hvor som helst i verden.
I løpet av jevndøgnet
fortsetter sola sin ferd mot Europa...
...og bader Middelhavet i lys.
På Malta skjer det noe helt utrolig.
Morgensola stråler gjennom et forhistorisk tempel,
som er tusen år eldre enn pyramidene, med praktfull presisjon...
...og treffer midt i et alter fra oldtiden.
De rettet seg etter jevndøgn.
Å finne solas nøyaktige posisjon
ved jevndøgn er utrolig vanskelig.
Derfor er det så fantastisk at noen samfunn klarte det.
Det er et astronomisk og arkitektonisk mirakel
som ble utført for 5500 år siden.
Folk på Malta bygde
fantastiske, enormt svære byggverk.
De bygde utrolig mange på en så liten øygruppe.
Ingen andre steder i verden kan måle seg med det.
Tempelet ved Mnajdra er et av de eldste i verden.
Det er bygd av steiner på 30 tonn,
som tilsvarer vekten av fem elefanter.
De var ikke så primitive.
De hadde ferdigheter, evner og kunnskaper.
Det er fantastisk å tenke på at det ble bygd på linje med jevndøgn.
De siste ti årene har arkeoastronom
Tore Lomsdalen fokusert på
å finne ut hvordan de gjorde det.
Hver gang jeg kommer hit, forbauser
det meg hvilke kunnskaper de hadde.
De bygde fantastiske, unike templer.
De måtte ha hatt en slags drivkraft.
Det er tre atskilte templer i Mnajdra,
plassert som et kløverblad.
De ligger på linje i ulike retninger.
Ett vender mot øst og jevndøgnets daggry.
De visste hva som skjedde på himmelen.
De plasserte det mot den østre horisonten
for å kunne observere solas gang i løpet av solåret.
I tillegg til at dagene blir lengre og kortere gjennom året,
flyttes punktet på horisonten der sola går opp.
I desember går den opp på sitt sørligste punkt.
Midtsommers når den sitt nordligste punkt.
Jevndøgnets soloppgang i øst
er midt mellom de to ytterpunktene.
Det midtpunktet var nær nok jevndøgn til at de kunne lage
et byggverk rettet inn mot det.
Tore tror at tempelbyggerne brukte denne metoden
til å følge solas gang hele året,
og at Mnajdra var en kalender bygd av stein.
En besnærende ledetråd ligger på vintersolvervets posisjon.
Dette hullet kunne ha vært en markør for byggherrene
da de bygde Mnajdra,
for å rette det inn mot soloppgangen
ved vintersolverv, så perfekt ligger det.
Det kan ha eksistert en lignende markør for jevndøgn,
men den metoden er ikke så nøyaktig,
især ikke på en bratt bergknaus som Mnajdra.
Når sola er høyt nok til å være synlig,
er det blitt avvik.
Du får et punkt som ikke er rett mot øst.
Det kommer til å være for langt mot venstre eller høyre for øst.
Da får metoden en feilmargin.
Denne metoden ble nok bare brukt til å bygge det første tempelet,
som man tror hadde ett rom som vendte mot horisonten.
Jevndøgnssola ville ha strålt inn i tempelet på skrå
og truffet alteret på én side istedenfor midt på.
Etter hvert ble tempelet gjenoppbygd med ny astronomisk kunnskap.
Det skjedde en utvikling i den astronomiske kunnskapen,
og de ville plassere tempelet
rettet inn mot soloppgangen ved jevndøgn.
Overraskende nok kan denne nye
kunnskapen ha kommet om natta.
På Malta
trengte oldtidens astronomer en ny metode
for å plassere tempelet deres rett mot soloppgangen ved jevndøgn.
Det kan virke som at svaret fantes på stjernehimmelen.
De brukte bestemte stjerner
som stiger på nøyaktig samme sted som sola går opp på ved jevndøgn,
som nøyaktige markører for denne hendelsen.
Astronomer tror at de brukte disse
pilarene til å merke av det de observerte.
Hullrekkene tror man representerte stjernene
i stjernehopen Pleiadene, også kjent som Syvstjernen.
De er lyssterke og framtredende på nattehimmelen.
Tilfeldigvis stiger Pleiadene opp rett i øst,
på samme punkt som jevndøgnssola.
Soloppgangen beveger seg langs horisonten,
mens stjernene går opp på samme sted hver natt,
siden de ligger 30 millioner ganger lenger vekk enn sola.
Nesten hver natt i året
ser man hvor Pleiadene går opp.
Da vet man at sola står opp
på nøyaktig samme sted på jevndøgn.
Det nye tempelets blikkfang er det store alteret i midten,
som fanger den oppgående jevndøgnssola.
De utviklet forståelsen sin,
og hele dette tempelet ble bygd rundt jevndøgn.
Det tok mer enn 1000 år å utarbeide den endelige utformingen.
Alteret sto bakerst i et helt nytt kammer,
så langt inne i tempelet
at sola aldri nådde helt fram, unntatt på jevndøgn.
Oldtidens mennesker sendte en melding som vi kan lese i dag.
Se så lyst det er. Det er så vakkert.
Jevndøgnssola lyser fremdeles opp midtgangen
og bader alteret i lys.
Se på midtgangen. Sola blir sterkere.
Den blir hundre prosent i dag.
Lyset treffer målet sitt med enestående presisjon.
På jevndøgn har denne korridoren akkurat rett lengde
til å skape denne effekten, der sollyset treffer
nedre del av alteret.
Det er fantastisk at dette var en tilsiktet oppstilling.
Noen av de første byggmesterne bygde for jevndøgnets skyld.
For 5000 år siden bygde de disse templene.
Det er det aller eldste.
Bare en time etter Malta går jevndøgnssola over Europa
og står opp i steinalderens Irland.
2500 km fra Malta ser man samme effekt.
Morgenlyset treffer stein fra oldtiden innerst i et kammer
og en helleristning av sola.
Dette er Loughcrew i County Meath,
et steinalderfunn som det på Malta, og nesten like gammelt
med sine 5000 år.
Et bondesamfunn ønsket våren velkommen.
De bygde inn forholdet de hadde til kosmos,
i byggverkene de oppførte
eller i kunsten de skapte.
Lyset går ned til nok en helleristning av sola.
Forhistoriske mennesker markerte jevndøgn som om det sto om livet.
De forsikrer seg om at sola kommer til å skinne
og gjør det den skal for at avlingene skal gro.
De henvender seg til kosmos
for å styrke sine sjanser til å overleve.
Jevndøgnet legger Europa bak seg.
Daggryet flyr videre over Atlanterhavet
og når til slutt Amerika.
I nordvestre New Mexico
klatrer sola enda høyere over en endeløs ørken.
Arkeoastronom Anna Sofaer
har blitt dratt mot puebloruinene
i Chaco Canyon i over 40 år.
Jeg blir lamslått av Pueblo Bonitos skjønnhet.
Det er så vakkert.
Se på døråpningene og de perfekte rettvinklete kantene.
Se så godt bevart det er etter så lang tid.
Utrolig, ikke sant?
Folk bygde dette for 1000 år siden.
Dette oldtidsområdet strekker seg over
77 000 kvadratkilometer i sørvestre USA.
Tidlig på 1100-tallet
holdt pueblofolkene til her,
en av de mest sofistikerte eldre sivilisasjonene i sørvest.
De mente at de kom hit fra nord,
der forfedrenes åndelige hjem lå.
De opprinnelige pueblofolkene forvandlet canyonen
med hundrevis av byggverk, som ser til å vokse opp fra berget.
De var så opptatt av jevndøgn at de bygde
et av de viktigste byggverkene i oldtidens Amerika,
ikoniske Pueblo Bonito.
I det brutale, høytliggende ørkenlandskapet i New Mexico
utforsker arkeoastronom Anna Sofaer
et mystisk byggverk fra oldtiden.
Dette er Pueblo Bonito,
et av de største byggverkene i oldtidens Nord-Amerika,
bygd på et altfor goldt sted til å brødfø alle det kunne romme.
Dette rommet viser hvor store rommene i Bonito var.
Vi står oppå førsteetasjen,
og vi er i andre etasje.
Over de trebjelkene...
...ser vi tredje etasje.
Vi kan også se litt av fjerde etasje.
Det er en svær bygning.
Selve størrelsen gir grobunn for den største gåten om Pueblo Bonito.
Flere tusen flokket dit, men bare et fåtall bodde der.
Det bodde neppe mange her.
Tenk det å ha to etasjer over seg og være innestengt.
Man kan ikke ha åpen ild.
Det er en stor gåte. Hva gjorde de?
Det vi ser, er et sted bygd for religiøse formål
og sterke overbevisninger.
Troen deres baserte seg på forholdet til kosmos.
De kom til Chaco Canyon for å dyrke sola.
Paul Pino er en av de eldste i Laguna Pueblo,
en moderne folkegruppe som stammer fra de opprinnelige pueblofolkene.
Kulturen som skapte Bonito, er ikke forsvunnet.
Den holdes i hevd blant pueblofolkene her i New Mexico.
Barnebarna mine er
en del av den kulturen, som lever videre i dag.
De er en del av den og fører den videre til sine barn.
Kameraer er ikke tillatt under pueblofolkenes seremonier,
men på dette sjeldne opptaket forlater tilbedere en kiva,
et sirkelrundt, underjordisk byggverk, der ritualer og møter blir holdt.
Jeg tror at da folk bodde her,
utførte de mange av seremoniene sine
på lignende måte som seremonier avholdes i dag.
Det forbinder fortiden med nåtiden.
Pueblo Bonito har 36 kivaer,
med plass til opptil 50 personer i hver.
Pueblofolkene så et system i solas gang,
og kartla det med Pueblo Bonito.
På jevndøgn går sola opp i øst, i enden av ytterveggen.
Solnedgangen skjer i vest, i andre enden av ytterveggen.
Denne veggen, som er byggverkets yttervegg på sørsiden,
ligger så nøyaktig øst-vest at på jevndøgnskvelden
ser man sola gå ned på banen til veggen.
Pueblo Bonito er bare den største bygningen
i et rituelt landskap.
Hele canyonen markerer jevndøgn.
Det er 14 store kivaer, som Casa Rinconada.
De enorme sirklene kan lett romme 400 personer, nesten 6000 i alt.
Kivaen er svært viktig i oldtidens Chaco-kultur.
Den er seremoniplass for de fleste
aktivitetene som hadde med sola å gjøre.
Kivaen hadde et tungt jordtak.
På den mørke innsiden så tilbederne
bare sola gjennom nisjer i veggene.
Den var bygd i henhold til himmelretningene,
nord-sør og øst-vest.
Der borte på nordsiden
står et rektangulært byggverk med to døråpninger,
som er rettet inn mot den oppgående jevndøgnssola.
Alt er på linje med kompassretningene med få graders margin.
Dørene i det rektangulære bygget
er åpne mot øst og vest,
slik at soloppgangen på jevndøgn lyser gjennom begge to
og fyller innsiden med lys
to dager i året til evig tid.
Himmelen og jorda ble skapt samtidig ifølge vår tro.
Sola ble skapt for å gi verden lys,
så sola og jorda samarbeider for å livnære folket.
Jevndøgnssola stråler inn i kivaer over hele canyonen.
I storhetstiden måtte det ha vært et fabelaktig skue.
Det vi utforsker, er steder folk samlet seg
for å få opplevelsen av rom,
men også samhørighet med kosmos.
Oppstillingene representerer en bestemt rekkefølge å gjøre ting på.
Iblant i vår moderne tid følger man ikke den.
Da roter vi til verdenen vår.
Pueblofolkene markerte jevndøgn med en siste spektakulær oppvisning.
Dette er Fajada Butte, et hellig utkikkspunkt,
som trolig bare de fremste astronomene
i sivilisasjonen fikk besøke.
På siden har Anna funnet tre sandsteinsblokker,
som ser ut til å være plassert med hånd mot bergveggen.
Det var risset inn et spiralmønster i steinen.
Hun kom akkurat tidsnok til å se en dolk av sollys dukke opp fra intet.
Det viser en utrolig presisjon.
Bare fire minutter over tolv på dagen.
På den vestre siden finner man nok et spiralmønster, som er dobbelt.
Denne har en dolk av lys som går gjennom høyre spiral.
Midt på dagen på jevndøgn.
Det som gjør Chaco Canyon unik på jevndøgn,
er at det flytter fokus fra soloppgang eller solnedgang
til middag.
Det er som et urverk.
Det er som om alt det skjer samtidig.
Soldolken markerer jevndøgn.
Disse to plassene markerer middag på jevndøgn.
Vi ser det samme i bygningene. Det samme folket
og samme tenkesettet om å rette seg inn etter sola og dens kraft.
2500 km fra Chaco
bygde mayafolket byggverk som stilte selv Pueblo Bonito i skyggen.
De skapte den mektigste soleffekten av alle:
Høydepunktet til solas gang.
I oldtidsbyen Chichén Itzá i Mexico
har tusenvis av mennesker samlet seg fra fjern og nær.
Ved denne oldtidspyramiden
skal de om få timer bli vitne til
den mest spektakulære effekten som noen gang er skapt av jevndøgnssola.
Dette er ingen vanlig oppstilling mot soloppgang eller solnedgang.
Dette er en komplisert 3D-effekt
som omfatter sollyset flere timer før den går ned
for å skape et dynamisk skyggespill,
som er unikt for mayafolket.
For 1000 år siden hadde
det vidstrakte mayariket sitt hovedsete her
på Yucatánhalvøya i Mexico.
Da var sivilisasjonen deres allerede 3000 år gammel.
Den har blitt et klassisk eksempel på sofistikert viten,
astronomikunnskaper og framfor alt storslåtte bygninger.
Denne kalles El Caracol, som betyr snegle på spansk,
på grunn av den særegne formen.
Den har en kuppel på toppen.
Når man ser på den med moderne, vestlige øyne,
ser den ut som et observatorium.
Kanskje satt det mennesker der inne
og kikket på sola, månen eller planetene.
Ifølge museumsbestyrer Marco Antonio Santos Ramirez
hadde El Caracol sentral betydning for mayaene.
Astronomene satt her inne hele tiden
og ble oppvartet av mange personer
siden de var spesialister.
I flere århundrer
ble det gjort nedtegnelser
av alle astronomiske fenomener.
Astronomiske observasjoner og kunnskap
var forbeholdt en bestemt elite.
På den måten klarte mayaene å beholde makten.
De beholdt makten gjennom kunnskap
om hvordan himmelen fungerte.
Da Chichén Itzá ble bygd,
visste maya-astronomene allerede nøyaktig hvordan sola,
månen og planetene bevegde seg.
El Caracol er ikke et observatorium,
men snarere en kalender bygd av stein.
Spaltene i veggene var bevisst plassert for å vise
solas gang på bestemte, viktige dager.
Et par spalter viser en bestemt solnedgang, på jevndøgn eller solverv.
Denne oppstillingen ble brukt for å fastslå
hvilken tid på året det var.
Marcos kolleger har tatt bilder
av effektene i løpet av året
og rekonstruert de detaljerte kunnskapene
mayaene opparbeidet seg i løpet av århundrer.
Se hvordan sola kommer inn gjennom disse dørene
for å registrere disse lyslinjene.
De markerer de bestemte tidspunktene de ville registrere.
Det ser kanskje enkelt ut,
siden man bare ser en lyslinje,
men det krevde kunnskap
nedarvet gjennom mange generasjoner.
Mayaene visste at jevndøgn var avgjørende
for at avlingene skulle overleve.
Når det gjelder jevndøgn,
var det et viktig og symbolsk tidspunkt.
For tørketiden var dødens årstid
og regntiden var livets årstid.
Den markerer antageligvis starten på den ene
og slutten på den andre.
For å garantere at de overlevde
mente mayaene at gudene måtte blidgjøres ved jevndøgn.
På Chichén Itzá var en av de mektigste gudene Kukulkan,
en bevinget slange som fløy i forkant av regnguden Chac,
og bebudet regntiden ved å piske opp
vinden og feie jorda ren med halen.
Mayaene bygde pyramiden i hans navn og hugde ut hodet hans på fasaden.
Kukulkan er en skapergud.
Han skapte tiden, universet, mennesker, mais og ild.
Det er som en gjenfødsel.
En kamp mellom de to kreftene: livet og døden.
På jevndøgn ble Kukulkan hedret
med et spektakulært lysshow.
På jevndøgn venter turister i Chichén Itzá
på det spektakulære øyeblikket
som markerer starten på den nye årstiden.
Kukulkan!
Nå er det få minutter igjen, og spenningen stiger.
Skyer truer med å spolere det viktige øyeblikket.
Forsamlingen ber om at de skal få se mayafolkets religiøse kraft utfolde seg.
Å skape denne effekten er svært komplisert,
men likevel klarte de det for nesten 1000 år siden
uten moderne matematikk eller datateknologi.
Alle står rundt Kukulkan-pyramiden og venter på dette øyeblikket.
Pyramidens særpreg
er den skrånende kanten i det nordvestre hjørnet.
Hvert trinn stikker litt ut i en trekantet bue.
Mayaene skjønte at de ville kaste skygge
på trappa ved siden av,
og de kunne bruke dem til å trylle fram illusjonen sin.
Det er dette vi er kommet for å se.
Lysformasjonen og skyggetrekantene.
Hele effekten vil utspille seg i tre dimensjoner.
Sola beveger seg i en bue over himmelen.
Kanten skråner nedover og til siden,
og trappa er en jevn flate i en annen vinkel.
Så maya-arkitektene måtte løse et svært innviklet problem.
Dette må ha krevd utrolige ferdigheter.
Det de må ha gjort, er å skape en småskala 3D-modell
i tre eller leire.
Så har de dratt dit og brukt sollyset ved jevndøgn
for å lyse på modellen og prøve seg fram
til de fant effekten de var ute etter.
Den grunnleggende skyggen var trekanter på linje,
men hvis mayaene endret formen på den skrånende kanten,
ville det endre formen på skyggen.
De kunne ha brukt modellen sin til å få effekten de ønsket.
Snart er tiden inne for jevndøgnets store øyeblikk.
Når sola går ned i vest,
begynner lys- og skyggetrekantene å ta form.
Vi kan ikke være sikre på hvilken effekt det må ha hatt
på mayaene som så på.
De må ha blitt delvis forbløffet og delvis fylt av skrekk.
Rundt dette tidspunktet begynner den å tre fram.
Kukulkan i egen høye person hadde vist seg på jorda.
Det er ikke skyggene som teller, men lyset.
Det strålende omrisset av en slangekropp
som snor seg ned trappa og møter hodet sitt ved foten.
Dette har de kommet for å se: Kukulkan som stiger ned
og befrukter moder jord.
For mayaene var dette det ultimate uttrykket for jevndøgn.
Kukulkan hadde kommet ned til jorda
for å fordrive tørketiden og bringe regn og nytt liv.
Det er utrolig å se forfedrenes
kunnskaper komme til syne slik.
I det moderne samfunnet har vi mistet
kontakten med omgivelsene,
deriblant med himmelen.
Vi har mistet tilknytningen til jevndøgnene,
som er den faktiske overgangen
mellom det varme halvåret og det kalde.
Når den forlater Mexico,
går sola over Stillehavet
og avslutter jevndøgnsferden.
For lengst glemte sivilisasjoner,
ukjente for hverandre,
feiret denne dagen.
For oldtidsfolkene var sola den som ga liv.
Først måtte de forstå dens ferd,
så ville de utnytte dens kraft, og utviklet den første kunnskapen
om astronomi og byggekunst for å klare det.
I jakten på jevndøgnet skapte
oldtidens astronomer kosmisk magi.
Tekst: Håkon J. Wikeland