Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim, Jim Jefferies!
Helló, Boston!
Hogy vagytok? Köszönöm a tapsot. Isztok ti rendesen?
Én nem iszom.
Nekem marad a víz. Már nem bírom úgy a piát.
Régen mindennap ittam.
Napi öt sört a hét minden napján,
vagyis 35 korsó sört hetente.
Az FDA szerint ez kimeríti az alkoholizmus fogalmát.
Szerintük 20 korsó sörtől alkoholista vagy.
Baromság!
Az kevesebb mint három sör naponta.
Szerintem teljesen észszerű mennyiség.
Semmi bajod nem lesz tőle ha megiszol napi három sört.
Ez még nem függőség.
Két csík kokó naponta nem függőség.
Az heti alig egy gramm.
Azért hagytam fel az ivással, mert amikor kibontottam egy sört,
az akkor ötéves fiam rám nézett, és azt kérdezte:
„Apa, már megint iszol?”
Ezt meg ki a tököm mondta neked, te kis...?
Nyilvánvalóan a nő, aki lenyúlta a házamat, de...
Már nem iszom annyit.
Nem iszom, mert jó apa vagyok.
Már csak egyszer iszom a héten,
de akkor lecsúszik 35 korsó.
Ide juttatott a társadalom.
Ha meglátsz este kilenckor egy harmincéves
csinos nőt,
kezében a magassarkújával az utcán tántorogni,
sikátorokba hányni, ne sajnáld!
Csak egy jó anya.
Végre kiszabadult.
Az angol királynő napi négy koktélt iszik.
Ez napi nyolc kemény ital.
Vagyis full alkesz a mama.
Totál alkesz.
A kérdés, hogy ő a vicces vagy az ocsmány részeg fajta.
Begorombul-e a harmadik koktél után.
„Fülöp!
Fülöp!”
Mire Fülöp: „Francba, Bözsi már megint ivott.
Hozzák a Land Roveremet!”
De a királynő csak tántorog: „Fülöp!”
Bemegy az egyik szobába,
és koronával a fején ugrik elő.
„Úgy nézek ki, mint a pénzen.”
El kell mesélnem valamit.
Azzal kezdeném, hogy laktózérzékeny vagyok.
Ez azt jelenti, hogy a laktóz...
érzékenyen érint.
Ha laktózt eszem,
negyven perccel később, óramű pontossággal
összefosom magam.
Az, hogy „érzékeny”, nem elég kifejező.
Összefosom magam.
Gondolj bele! Van egy összeszokott haveri köröd.
Három-négy srác, akikkel mindig együtt lógsz.
Aztán ott van a perifériás társaság.
Valami seggfej elhozta a munkatársait.
És ebben a társaságban mindig van egy pöcs,
akit egyszerűen nem bírsz elviselni, és ezt elmondod a barátaidnak.
Ha a közeledbe jön...
összefosod magad.
Szóval a két legnagyobb nemeziseszem...
Nemezi...
A két étel, amit nagyon nem bírok,
az a fagyi és a sajt.
Ez életem tragédiája.
A fagyi és a sajt a kedvencem.
Nem voltam mindig laktózérzékeny.
A 35. születésnapomon jött elő. Most 42 éves vagyok.
Leültem egy mennyei fagyi torta elé,
és ahogy tömtem magamba, Isten lenézett rám és így szólt:
„Ezt az ateista viccekért, faszkalap.”
Szóval nincs több fagyi és sajt.
Csakhogy...
én továbbra is fogyasztom őket.
Azzal a tudattal, hogy összefosom maga.
Nem érdekel.
Amikor nehéz kaját eszem,
rátolok egy kis fagylaltot,
mert tudom, hogy akkor minden távozni fog.
Zseni vagyok, érted?
Ez a Jefferies-diéta. Megkönnyíti az életed.
Szóval továbbra is eszek fagyit és sajtot,
kivéve, ha a szabadba készülök.
Kirándulás közben még véletlenül sem veszek fagyit.
Nem, otthon fogyasztom el,
a szeretteim között.
Ahol tudom, hol a vécé, és hogy mennyi papír van még.
Kurvára felkészült vagyok.
Szóval habár érzékeny vagyok a laktózra,
mondhatjuk, hogy tolerálom.
Ahogy az apám sem...
utálja a melegeket...
Csak érzékeny rájuk.
Az apám egy 78 éves ausztrál ember.
Gyerekként sokszor hallottam a homofób kirohanásait.
Amikor ő volt gyerek, a homoszexualitás elmebajnak számított.
Ő a saját környezetének terméke.
Két éve népszavazást tartottak Ausztráliában
a meleg házasságról. Apám igennel szavazott.
Azért, mert beszélgettem vele erről.
Elmondtam neki, hogy így helyes. Erre ő:
„Ők is megérdemlik, hogy elbasszák az életüket.”
És azért, mert életében először az előrehaladás mellett voksolt,
kurvára progresszívnek képzeli magát.
Ilyeneket mond:
„Semmi bajom a melegekkel.
A saját otthonukban, zárt ajtók mögött azt csinálnak, amit akarnak,
csak engem hagyjanak ki belőle!”
Én mindig visszakérdezek: „Apa, volt már erre precedens?
Előfordult már...
hogy két, Sydney külvárosában élő meleg pasas
az egyikük az ágyhoz kötözve, szájában golyóval,
a másik beolajozott ököllel, harcra készen,
a behatolás pillanata előtt szót kérjen a párjától.
Mire a másik: „Mit mondtál?”
”Szerintem vegyük be Gary Jefferiest.”
„Ez nagyszerű ötlet. Hogy nem jutott eddig eszembe?”
Eloldozza.
Beülnek a Honda Civicbe és útra kelnek.
Péntek este van Sydney-ben, esik az eső.
Meg kell kerülni az öblöt, pokoli dugó van.
Egy óra 15 perccel később kiszállnak apám házánál.
Az öreg épp rögbit néz a tévében.
Valaki kopog az ajtón.
„E hónapban már másodszor.
Mondtam, hogy hagyjatok ki belőle!”
Év elején Sydney-ben turnéztam, ahol szintén előadtam ezt.
Apám ott ült a közönségben
az összes bowlingos barátja társaságában.
Apám mindennap gyep-bowlingozik,
ami olyan, mint a curling labdával... majd megérted.
Mindegy. Szóval meghívta vagy nyolc haverját,
mind 70-90 év közötti.
Rohadt jól szórakoztak.
Aztán a műsor után együtt ittunk a backstage-ben.
Apám odajött hozzám, és azt mondta: „Jó volt a műsor, élveztem.
Bővíted a repertoárt.
Nem tetszett az a rész velem meg a két meleg fickóval.”
Nem értettem, miért,
és mint kiderült, nem azért haragudott,
mert bevontam egy történetbe két meleg pasiról,
hanem azért, mert a haverjai nem tudták, hogy igennel szavazott.
És most...
halálra szívatják az öreget.
Valahányszor lehajolnak bekötni a cipőfűzőjüket:
„Hozzám jössz, Gary?”
Apám igenis igyekszik.
Idős fejjel próbál progresszív lenni.
Tudod, mi a baj a fiatalokkal?
Apám, aki támogatja a melegházasságot, a színfalak mögött sörözik.
A haverjai ugratják emiatt.
A 78 éves apám azt mondja:
„Semmi bajom velük, bírom a melegeket.”
Majd hozzáteszi: „De ezek a transzneműek...”
Erre az egyik ismerősöm:
„Maga transzfóbiás!”
Elkiáltom magam, hogy mindenki nyugodjon le a picsába.
„Csigavér! Ez a fickó tegnap barátkozott meg a melegekkel.
Hadd élje meg a győzelmét!
Ezzel csak elrémiszted, te pöcs.”
Hadd legyen öreg, bassza meg. Erre ő:
„A melegek rendben vannak.”
Erre te: „Pöcsös csajok.” Más se kellett neki.
Ez a progresszivitás lényege.
Ennek a fene nagy szabadelvűségnek, igazam van?
A fiatal generációk, különösen az Y-generáció
folyton az időseket basztatja. Nemsokára úgy is meghalnak, nem?
Ne várjátok el, hogy mindenki felvegye a ti ritmusotokat.
Az emberek igenis igyekeznek.
Mondok valamit az Y-generációról.
Ti vagytok a legrosszabb emberek, akik valaha éltek.
A legrosszabbak.
Szörnyű egy bagázs.
De nem ti tehettek róla,
hanem a társadalom, amiben éltek.
Ott a közösségi média.
Minden kurva gondolatot, ami megszületik a fejetekben,
azonnal posztolnotok kell.
Milyen alantas kis pöcsök vagytok ti?
Például...
Ha hetente háromnál több szelfit készítesz,
hagyd abba!
Nem gondolod, hogy valami gáz van az agyaddal,
ha szerinted jó ötlet magadat fotózni?
De ez a kisebb rossz.
Elkészült a szelfi és az első dolog, ami eszetekbe jut,
hogy talán mások is látni akarják.
Ti vagytok a legrosszabbak.
Próbáltam randizni veletek. Maga volt a rémálom.
Nem érdekel, milyen sima a bőrötök.
Inkább járok egy idősebb nővel, csak ne legyen elszállva magától.
Milyen egy Y-generációssal járni?
Régen élmény volt kimenni a strandra,
és nézni a naplementét.
De nem, azt is elbasszátok,
mert a hülye fejetek jógázni akar a homokban,
míg én odébb állok:
„Jól sikerült a fotó?”
Isten óvjon, hogy elsétáljak egy fal előtt,
amire valaki szárnyakat pingált.
Akkor tényleg oda a napom.
Megmondom, mi a baj veletek.
Ti vagytok a legprogresszívabb generáció.
Valóban ti vagytok azok.
De mondok valamit.
Minden korábbi generáció
a legprogresszívabbnak számított a maga idejében.
Nem vagytok különlegesek.
Meglátjátok, egyszer eljön az a nap. Negyven év múlva
ti lesztek a bigott öregek.
Elképzelhetetlen, igaz? Ti lesztek a bigottak.
Összesúgtok majd a haverjaitokkal:
„Nem értem a mai fiatalokat.
Régen a nőknek volt péniszük, a férfiaknak vaginájuk.
Ez volt a normális.
De a fiú unokám egy ázsiai nőnek képzeli magát,
aki fekete férfi akar lenni és egy robothoz akar hozzámenni.
Hát ezt nem hagyom.”
A lényeg...
hogy nem ehetek sajtot.
Szóval...
Nem tesz jót nekem.
Tehát...
Jártam egy lánnyal.
Hat vagy hét randin voltunk összesen.
Elvittem egy étterembe, ahol kóstoló menüt adnak.
Tudod, afféle divatos, Michelin-csillagos hely,
ahol egy tucat fogást szolgálnak fel. Csak ajánlani tudom.
Ha randira hívsz egy lányt,
vidd különleges helyre, mert ha olyan vagy, mint én,
és gyorsan zabálsz,
ott fogsz ülni és közben nézed,
hogy mennyit kell megenned a csaj kajájából.
De ha kóstoló menüt választasz,
a legjobb dolog, ami történik,
hogy a beszélgetés nem áll le.
Annyi fogás van, hogy lehet róla beszélni.
„Ez nagyon finom volt, de a hármas nem volt jó.
A hetes is finom volt. Vajon mi lesz a következő?”
Van miről beszélni.
Na most...
Kansasben is elsütöttem ezt a poént.
Nehezen értették...
hogy mitől jó egy étel. Ezek...
nem bírták felfogni.
Belekezdtem, hogy „Amikor elmész egy menő étterembe...
A legjobb kaja, amit valaha ettél.”
Erre valaki bekiabálta: „Az oldalas!”
Igen, az oldalas finom.
De gondolj egy olyan ételre, ami az oldalasnál is jobb!
Gondolkozott kicsit, aztán megszólalt:
„Két oldalas!”
Szóval ezek az éttermek
kurvára hatásvadász helyek.
Minden ételben van hab, meg redukció,
és mousse. A fürjtojás sem hiányozhat.
És a szarvasgomba.
Mindig a fürjtojás. Miért nem használnak sima tyúktojást?
Nem szoktam őrlődni a baromfipultnál:
„Fürj vagy tyúk legyen vacsorára?”
Hol a faszban veszik a fürjtojásokat?
Ha jobban belegondolok, azt se tudom,
hogy néz ki egy fürj.
Nem látom őket lézengeni az utcán.
„Jobb, ha beállok a garázsba, mielőtt teleszarják nekem.
Rohadt fürjek.”
Szóval ott a redukció, a mousse és a hab,
mellette pedig a szarvasgombás fürjtojás.
Az első fogást amuse-bouche-nak hívják.
Ez sosincs az étlapon.
A trendi éttermekben
ez a fogás előrevetíti, hogy milyen lesz a menüsor.
Segít felfogni, hogy elkezdtél enni.
„Már értem.
Ez egy kisebb része a nagyobb dolgoknak."
Mintha a mai előadás előtt
bementél volna egy kisebb klubba,
hogy megnézz egy ötperces alakítást.
„Már értem, hogy mit várhatunk Jimtől.”
A pincér kötelezően egy francia pöcs.
A Netflixen kimondhatom, hogy a franciák pöcsök.
Néz engem valaki egyáltalán?
Néznek Franciaországban?
Szóval lesz egy francia köcsög.
Az első fogáshoz minden esetben
fehér kerámiakanalat adnak.
A redukció, a mousse, a hab,
a fürjtojás és az akármi mellé.
Odalép hozzátok és leereszkedő stílusban így szól:
„Most jön az amuse-bouche.”
Majd hozzáteszi: „A séf készítette.”
Te meg csak bólogatsz. „A séf, szuper.”
Pedig lehetnél köcsög is.
„Tényleg? A séf?
Hallod, drágám? Ma a séf főz nekünk.
Azt hittem, a futár srác felszívta magát, én kérek elnézést.
Bizonyára remek lesz.”
És veszi a bátorságot, hogy megmondja, hogyan láss hozzá.
„A séf azt ajánlja, hogy tegye a szájába a kanalat,
és nyelje le egyben.
Hagyja, hogy a fürjtojás ráfröccsenjen a habra, a mousse-ra és a redukcióra,
aztán nyelje le.”
Erre én mondhatnám:
„De jó, hogy itt vagy nekünk, faszkalap.
Nélküled teljesen elvesznék.
Azt mondod, kanállal?
Ha rajtam múlik...”
Azután jön még jó párfogás.
Az egyik,
aminek az alapanyagait
egyébként nem ennéd meg.
Ha bemész a boltba sertéshúsért,
legtöbbször tarját veszel vagy csülköt,
igazam van? De ebben az étteremben mást kapsz.
„Ez az állat veséje,
és a körme,
a malac szemhéjával
és szemgödrével tálalva.”
Erre te: „Már hiányzott egy kis szemgödör.”
Azon kapod magad, hogy csontvelőt eszel.
Nem is tudtad, hogy imádod a csontvelőt.
Pedig egészségtelen, mint a szar.
Mindig kövérebbnek érzem magam utána.
Az van, hogy a mai adást felvesszük,
ezért egy hét alatt ledobtam három kilót.
Koplaltam.
A családomban sok a kövér ember.
Kövérek a felmenőim.
Azért fogyókúrázom, mert ti,
a nagyközönség a súlyomat cikizi a neten.
A bölcs szavaitok nélkül
egy dagadt disznó lennék. Köszönöm, hogy vagytok nekem,
és szétoltjátok a fejemet.
Nem támogatom a kövérek megszégyenítését,
de egy kicsit talán mégis.
Nem akarok megszégyeníteni senkit, de érthetetlen okokból
a társadalmunk hozzászokott ahhoz,
hogy a kövéreket nem lehet cikizni,
holott minden más függőség gáznak számít.
Végignéztem, ahogy anyám halálra ette magát.
Titokban evett és letagadta. Nem állt le le vele,
és bele is halt. Végignéztem.
De valamiért a kövér embereket még bátorítják is.
„Jól nézel ki így. Add önmagad!”
Minden egyéb függőséget halál komolyan veszünk.
Szerinted a cigisek nem szégyellik magukat?
Szerinted aki füsttel tölti meg a tüdejét, nem gondol arra:
„Szar alak vagyok. Szülőként miért csinálom ezt?”
Nem kell szólni, hogy büdösek.
„Odakint gyilkold a tested!
Van egy elkerített rész a magadfajtáknak.”
A kokainfüggők...
Szerinted nem ciki kokósnak lenni?
Valahányszor felszívnak egy csíkot,
szembe kell nézniük a tükörképükkel.
Az arcáról száradt vért kaparó narkóst sem dicséred meg.
„Légy önmagad!
Csak így tovább!”
De nézzem végig, ahogy valaki elhízik, mint az állat,
és még gratuláljak is hozzá? A faszt!
Bánjunk velük úgy, mint a dohányosokkal! Bemegy egy dagadék a fánk boltba,
mire a pultos odaszól neki:
„Legyen szíves odakint megenni!”
Kiviszi a fánkot.
Van egy elkerített rész.
Rohadt szűkös, hogy ösztönözzük őket.
Bámulhatják egymást a többi dagadékkal.
Közben nosztalgiázhatnak:
„Emlékszel, amikor még ehettünk a repülőn?”
Szóval jön az ötödik fogás.
Ezekben a divatos éttermekben mindig van foie gras fogás.
A foie gras kurva finom.
Évekig nem tudtam, mi az, csak élveztem.
Vajban készült hús, elképesztő.
Aztán valaki mutatott egy videót. Tudod, hogy csinálják?
Fogják a libát és rálépnek a lábára,
aztán felhúzzák a nyakát.
Ekkor fogják az úgynevezett foie gras tölcsért,
ami egy csőszerű eszköz,
és lenyomják a liba torkán,
amitől csóri madár úgy fest, mint valami kardnyelő.
Éjjel-nappal tömik őket.
Végezetül bekötik a csőrüket,
hogy ne tudják visszahányni az ételt.
Ettől a liba májcirrózist kap,
vagyis a mája zsírossá és sárgává válik.
Ez adja a vajas ízt.
A nagy kérdés...
hogy ki volt az a fasz, aki ezt kitalálta?
Ki volt az első ember, aki odaszólt a cimboráinak:
„Srácok...
Épp libákat kínoztam,
ahogy szoktam.
Nem hiszitek el, milyen finom mellékhatása van.”
Nem hiszek az állatkínzásban,
de a jelenlévők közül ki az, aki ellenzi az állatkísérleteket?
Rendben.
Kibaszott idióták.
Ha tapsoltál, te is címeres idióta vagy.
„Elég az állatkísérletekből!” Igazi hülye.
Nem hiszem, hogy állatokon kéne tesztelni a sminkcuccokat.
De ha az orvostudományról van szó,
milyen egyéb lehetőségeink vannak?
Gondoljunk valami egyszerűre, mondjuk a pattanás elleni krémre.
Nem foghatsz egy uborkát...
kenheted be a krémmel, hogy aztán megállapítsd:
„Semmi változás.
Jöhetnek az emberkísérletek."
Azért van a kísérleti egér.
Rákened és szertefoszlik.
„Az első krém nem jó.”
Aztán jön még egy.
Ettől egér úgy osztódik, mint az amőbák.
„Jobb az első krémnél,
de még mindig nem jó.”
Aztán jön egy másik, ami megfelel.
Azt kipróbálod egy patkányon, aztán egy nyúlon.
Aztán egy macskán, egy kutyán, egy emberszabásún,
egy hajléktalanon, egy tanulón, végezetül pedig rajtunk.
Így működik a gyógyszeripar.
Szóval elértünk a hatodik fogáshoz.
Egy szervizkocsin hozzák ki.
Kupola van a tetején.
Mint valami szarkofág.
Az összes fogást kézben hozta ki, ehhez már kocsi kellett.
Leveszi a fedelet, ami egy halom sajtot rejt.
Majd így szól: „A következő fogás a fromage.”
Ez nem tetszett.
Nem tetszett, hogy fromage-nak nevezte.
Tudom, hogy semmiség, de engem zavar.
Csak azért tette, hogy franciásabbá tegye az élményt.
Hívhatta volna egyszerűen sajtnak.
Végig a mi nyelvünket használta, de be kellett szúrni a fromage szót.
Bekaphatja.
Higgyem el, hogy tökéletesen elsajátította a nyelvünket,
kivéve azt az egy szót?
Nem szimpi.
Őszinte leszek. A mai műsor rögzítésre kerül,
és nem szégyellem kijelenti a világ előtt.
Az a népcsoport, akit a legjobban gyűlölök,
az olasz amerikaiak.
Ez egy humor est,
és ha a nézők között vannak olasz amerikaiak,
ezúton üzenem, hogy nem látom őket szívesen.
Elcseszett egy népség vagytok.
Döntsétek el, hogy olasz, vagy amerikai akcentussal beszéltek,
de ne cserélgessétek!
Bemész egy olasz étterembe. A pincér eleinte normálisnak tűnik,
de egy ponton megváltozik.
Eszel békésen, erre odalép hozzád:
„Ízlik az étel? Jó, ugye?
Anyám mozzarellel készítette.”
Te meg...
„Miért így mondod, te szerencsétlen?”
Mintha sztrókot kapott volna a szó közepén.
Mozzarell...
Baszd meg!
Ezért bírom az ázsiaiakat.
Csípem őket.
Ők kitartanak az akcentusuk mellett.
Vagy full ázsiaiak maradnak, vagy full amerikaiba tolják.
Nem ugrálnak az akcentusok között.
Egy ázsiai étteremben nem hallasz olyat a pincértől:
„Ízlik az étel? Próbálja ki szoj-szojjal. ”
Nem fordul elő.
Elismerésem az ázsiaiaknak.
Szóval megérkezik a sajtos kocsival.
Lágy sajtok, camembert,
bries meg tudom is én, mi volt még ott.
A legveszélyesebb sajtok.
A lány nem tudott a betegségemről.
Ránéztem a sajtra, majd a pincérre, és azt mondtam:
„Meddig...
tart még a kóstolás?”
Erre ő: „Még 20 percig.”
Húsz perc, 15 perc alatt otthon vagyok.
Jöhet a fromage!
Szedtem magamnak egy jó adagot és befaltam.
Aztán jött még pár fogás,
valamint két desszert.
Az egyik desszert fogást
akár laktóznak is nevezhetnénk.
Laktóz morzsa laktóz habbal,
laktóz redukcióval egy kanál fagylalttal,
amit ráadásként fagyasztott laktóz morzsával szórtak meg.
Ránéztem és azt mondtam:
„Ha már lúd, legyen kövér.”
És befaltam ezt a laktózszörnyet is.
Még nem említettem, hogy a randipartnerem
egy nagyon vékony lány.
A hatodik fogás körül feladta.
Az ő fromage adagját is befaltam.
És a laktózszörnyét is.
Ekkor már laktóz folyt az ereimben.
Időzített bomba voltam.
Csak ültem és arra gondoltam,
hogy nem lesz baj.
Hallgattam, ahogy mesél. „Aha, nagyon érdekes.”
Erre odalép a pincér és megkérdi:
„Parancsolnak kávét?” Mire én:
„Nem!
Fizetni szeretnék.”
Úgy volt, hogy felmegyünk a lakásomra.
Nem az első randink volt ez, és mindig a lánynál kötöttünk ki.
Ez volt az első alkalom, amikor átjön hozzám.
Örültem. mert tudom, hogy merre van a vécé.
Ismerem a távolságokat.
És mivel nálam készült aludni,
megkért, hogy álljunk meg egy patikánál,
mert valami hidratáló krémre volt szüksége.
Mire én: „Szükséged van rá?”
„Biztos vagy benne?”
Erre ő: „Igen, kell nekem.”
„Szerintem nem tudod, mi a különbség a 'kell' és a 'szükségem van rá' között.”
Ha szükséged van rá,
az azt jelenti, hogy ha nem kapod meg,
akkor meghalsz.
Biztosan kell?
Azt mondta, igen.
Szóval elmentünk a patikába.
Besétálunk.
Az üzlet egyik falát
teljes egészében kencék borították.
Mivel szüksége volt rá, gondoltam, tudja, melyik az.
De csak bámulta őket.
Én közben a „mindjárt beszarok” táncot jártam.
Nem tudott választani.
Mi az, hogy szüksége van a kencére?
Nem értem, miért van ez.
Miért imádják a nők a krémeket?
Hat nővel éltem együtt életem során.
Hat barátnővel osztottam meg az otthonomat,
és mindegyik elhagyott.
Előbb-utóbb magamat fogom hibáztatni.
De nem ma.
Na most...
Minden egyes nő, akivel együtt éltem
ugyanazt az esti rituálét követte.
Az én esti rituálém abból áll, hogy elmegyek vécére,
megmosom a fogam, aztán lefekszem.
Nemrég rájöttem, hogy egyszerre is megy.
Húgyozás közben fogat mosok, majd beleköpök a csészébe.
A nők ezzel szemben bemennek a fürdőbe
és bezárkóznak 20 percre.
És amikor kijönnek,
valamit épp a karjukra kennek.
Aztán így csinálnak.
Aztán lefekszenek és elmondják, hogy mi rosszat tettem aznap.
Ez az esti szeánsz.
Nem tudom, mi történik a vécében,
de nem lehet jó.
Gondolom, tetőtől talpig bekenik magukat
valamiféle kencével, ami nélkülözhetetlen az élethez.
Negyvenkét éves vagyok.
Sminket hordok a munkába,
amikor tévében szerepelek.
Sosem törlöm le. Kínálnak törlőkendővel,
de nem fogadom el.
Egy hét alatt lekopik, aztán újra kisminkelnek.
Ezen kívül naptejet szoktam használni,
de semmi mást nem kenek és nem is kentem soha az arcomra.
Alkoholista vagyok.
Láncdohányos voltam.
Kokainfüggő voltam.
De a bőröm kibaszottul hibátlan.
Tudni akarod, miért?
Mert a bőröm nagyon fiatalon megtanulta,
hogy nem számíthat rám.
A bőröm tudta, hogy nem fogok segíteni,
ezért a sarkára állt: „Oké,
ha életben akarunk maradni,
saját olajat kell előállítanunk.”
De a női bőr...
A női bőr...
minden nap a halálán van.
„Nem kaptam meg a különleges krémemet!”
Ezért öregszetek olyan rosszul.
Ma már...
nem mesélek annyi szexista viccet, mint egykor,
de néha jól tud esni.
Régen sokkal több hímsoviniszta viccet meséltem.
De a mai társadalmunk
megharagszik rám, mert képtelen megérteni, hogy viccelek.
Pedig benne van a munkaleírásomban,
hogy humorizálok.
A humoristák valamiért az első számú ellenséggé váltak.
Ha olyan viccet mondunk,
ami sokaknak nem tetszik, kérdőre vonnak.
Interjúkon is megkérdik tőlem, hogy mit miért mondtam.
Erre én: „Azt hittem, vicces lesz.”
Nevetséges.
Tíz évvel ezelőtti viccek miatt vesznek elő.
„Tíz évvel ezelőtt ezt mondtad.”
Humoristaként az a feladatom, hogy megkeressem a határt,
és egészen a pereméig toljam a poént. Ez a feladatom.
A kockáztatás.
De mi történik, ha kockáztatsz?
Nem mindig nyersz.
Különben nem hívnák kockáztatásnak.
Szóval elmegyek a határig,
ami rendben van. Olyan vicceket szoktam mesélni,
amiket még ügyvédek is jóvá hagytak.
Aztán egy tíz évvel ezelőtti műsorod felkerül a Netflixre,
és a véredet akarják. Hát basszátok meg!
Mert..
Mert amikor elmondtam a viccet,
itt volt a határ. Társadalmilag elfogadott volt.
De azóta ide rángattátok vissza a határt, ezért már meg sem közelítem.
Nem haragudhattok azért, mert eltoltátok a határt,
miközben a kurva viccem maradt a helyén.
És még el is várjátok tőlem, hogy bocsánatot kérjek
egy szaros viccért? Mondok valamit.
Azt akartam, hogy betaláljon a vicc. Van, hogy hiába erőlködsz,
egyszerűen nem megy át.
Olyankor kérdőre vonnak.
Igyekeztem jól átadni, de nem sikerült, baszd meg,
most meg duzzogtok.
Amikor egy pilóta belecsapódik a hegyoldalba,
nem azt kérded tőle, hogy miért tette.
Biztonságban le akarta tenni.
De nem sikerült.
Nem úgy kelt fel, hogy aznap földnek csapja a gépet.
Megnéztem Dave Chappelle műsorát.
Szerintem kibaszott jó.
Szétröhögtem magam.
Többen felháborodtak a benne elhangzó vicceken.
Mondok valamit.
Nem tetszett minden része a műsornak.
Voltak dolgok, amikben nem értek vele egyet.
De tudod, mi történt? Amikor ezeket hallgattam,
lepergett rólam, mert nem vagyok egy kibaszott rinyagép.
Jól szórakoztam azon, ami tetszett.
Chappelle szerint Michael Jackson nem volt pedofil.
Szerintem meg az volt.
Ebben különbözik a véleményünk.
Ezért sokan már nem hallgatják Michael Jackson zenéjét.
Méltatlannak érzik.
Én még mindig hallgatom.
De csak a Jackson 5-ot.
Mert ha akkoriban szexelt gyerekekkel,
csak kísérletezett, és azzal nincs semmi baj.
Meghallgatom a Blame It on the Boogie-t,
és ennyi.
Szóval...
Arra akarok kilyukadni...
hogy nem tudott krémet választani.
Nézegeti a különféle kencéket,
én meg járom a „beszarok” táncot.
Na jó, nem érdekel, vécére kell mennem.
Van egy mosdó a patikában,
szóval elindulok. A lányról feltétlen tudni kell...
hogy germofób. A történet szempontjából fontos, hogy fél a baciktól.
A közönségben lehetnek páran, akik germofóbnak vélik magukat.
Üzenem nekik, hogy bekaphatják.
Soha életemben nem találkoztam olyan emberrel, aki szórakoztató,
és mellette germofób.
Unalmas faszkalapok vagytok, akik mindenkivel megosztják,
hogy germofóbok.
A germofób ember kurvára elviselhetetlen.
Úgy tesztek, mintha mi mindannyian kórosak lennénk.
Kezet akarsz rázni vele, az meg: „Nem lehet...”
Amikor együtt főzöl egy germofóbbal,
és ki kell dobnod valamit,
megkéred, hogy vigye ki a kukába. Erre ő:
„Szívesen megtenném, de nem megy,
mert germofób vagyok”.
Mert én imádok a szemétben turkálni.
Nem vagytok különlegesek.
Ha már itt tartunk,
a mogyoróallergiások is tehetnek egy szívességet.
Nem azt mondom, hogy ilyen allergia nem létezik.
Vannak, akik tényleg belehalnak, ha lenyelnek egy mogyorót.
Csak azt mondom, hogy ez a ti szaros problémátok.
Minket nem kell belevonni.
Repültél mostanában? Az új módi:
„Az út során nem szolgálunk fel mogyorót,
mert az utasok között van egy mogyoróallergiás.”
Jó, akkor ő ne kapjon.
Milyen kibaszott gyenge akaratúak ezek?
„Tudom, hogy megöl, de imádom...”
Mit gondolnak rólunk?
Megkérem a légiutaskísérőt, hogy mutasson rá a fickóra?
Mi fog történni,
ha a melletted ülő mogyorót eszik?
A mogyoró részecskék szétterjednek a levegőben?
Ezek a repülők egész nap oda-vissza röpködnek.
Közben alig takarítják őket.
Azt hiszed, van egy különleges mogyorómentesítő gép,
ami megszűri a levegőt?
Tudod, mit tennék?
Ha olyan járattal utaznék, amin mogyorót szolgálnak fel,
kivennék hat-hét darabot,
és benyomkodnám az üléstámla mögé.
És ha valaki meghal, én ismerném el elsőként,
hogy tévedtem.
Korábban már beszéltünk a szexista viccekről,
és arról, hogy manapság
nem tudhatod, hogy az emberek komolyan veszik-e.
Vért izzadva igyekszünk keretbe foglalni,
hogy mi a jó és mi a rossz.
Múltkor egy nő a repülőn próbálta begyömöszölni a táskáját
a felső tárolóba. Nem ment neki, remegett.
Felkeltem, hogy segítsek, de elutasított.
Azért kerülök bajba, mert jófej akartam lenni?
Régen így ismerkedtem.
Kinyitottam az ajtót, zacskókat cipeltem,
átadtam a helyem a terhes nőknek.
Ez volt a normális.
De azért, amiért segíteni akartam neki,
még ő háborodik fel? Én, a hímsoviniszta meg akarom mutatni neki,
hogy jobban elbírok a csomagjával? Szóval elküldtem a faszba.
És...
kiderült, hogy Parkinson-kóros,
és tényleg segítségre volt szüksége.
Csak azt mondom, hogy ez máshogy is végződhetett volna.
A fiammal egyszer moziban voltunk...
A Szellemirtókat néztük,
az újat, női szereplőkkel.
A fiam akkor négy éves volt.
Oda fordult hozzám és azt mondta:
„Ez nem olyan jó, mint a másik Szellemirtók.”
Mire én: „Fogd be!
Ezt nem mondhatod. Ez a film legalább olyan jó,
mint a másik Szellemirtók.
A kocsiban megbeszéljük.”
Ha visszagondolok,
ez a film nem volt olyan jó.
Különösen szar film volt.
Nem volt vicces, az akciódús részek laposak voltak,
egyszóval fos volt az egész.
Nem a női szereplők miatt volt fos. Az volt, és kész.
Paul Feig rendezte.
Ő jegyzi a Koszorúslányokat, ami egy remek vígjáték.
Ugyanazok a szereplők játszottak benne.
Ez a film valahogy nem sikerült. De ami fura,
hogy a nőgyűlölő disznó férfiakat hibáztatták,
amiért alulmúlta a várakozásokat,
amiért kudarcot vallott a film. Nem.
Azért vallott kudarcot, mert a nők sem nézték meg.
Ha elmentetek megnézni, a kasszasiker garantált.
De nem néztétek meg,
és minket basztattatok, amiért nem érdekelt.
Tudod, miért fuccsolt be? Ez egy akció-vígjáték,
és ha megkérdezed bármelyik marketing céget, azt fogják mondani,
hogy az akció-vígjáték a férfiak műfaja.
Vannak kivételek, de főleg férfiak nézik.
Miért? Mert viccesek vagyunk, szeretünk tréfálkozni...
A nők a drámát szeretik, mert értenek hozzá.
A lényeg az,
hogy ne forgassátok újra a filmjeinket! Hagyjátok békén őket!
Mi sem forgatjuk újra a ti filmjeiteket.
Nem látod Brad Pittet és George Clooney-t
a Négyen egy gatyában a Vagány nők klubjában című filmben.
Nem nyúlunk hozzá!
Pedig van pár film,
amit más stábbal érdemes lenne újraforgatni.
Gyermekkorom egyik legnagyobb filmje a Kilenctől ötig.
Dolly Parton, Lily Tomlin, Jane Fonda. Fantasztikus. Ma is megállja a helyét.
Három nőről szól, akinek van egy köcsög főnöke.
A szemét főnök karaktere különösen aktuális ma.
Szóval bedrogozzák, latex ruhába öltöztetik,
és fejjel lefelé fellógatják egy garázsában három hétre.
Vicces film.
Forgassák újra férfi színészekkel!
Van egy komoly hatalommal bíró nő...
A három alkalmazott utálja őt, ezért bedrogozzák,
latex ruhába öltöztetik,
és fejjel lefelé föllógatják egy garázsban.
Vicces film.
Egy másik film, ami remake-ért kiált,
a Túl a barátságon.
Szükség van rá!
Az eredeti filmben két dolgos fickó
már nem tud miről beszélgetni.
Ezért bemásznak a sátorba, és seggbe basszák egymást.
Az én filmemben két fiatal hölgy
férfi munkát végez odakint a prérin. Unatkoznak,
ezért bemásznak a sátorba, és megujjazzák egymást.
Az én verziómba nem is kell sátor.
Mindannyian egyetérthetünk abban,
hogy a feketére festett arc gáz.
Ne csináld!
Nem tetszik az embereknek.
Ha Halloweenra készülsz, és eszedbe jut,
hogy befesthetnéd az arcod,
ne tedd!
Mindenkinek jobb lesz.
Ne is öltözz be!
Mennyi időt megspórolsz.
Abban is egyetérthetünk,
hogy a színészek ne játszanak más rasszú embert.
Mickey Rooney egy ázsiai férfit alakított
az Álom luxuskivitelben.
Csak a saját rasszodat játszhatod el hitelesen.
Azt hiszem, ebben mind egyetérthetünk.
A meleg közösséget rosszul érinti,
ha egy heteroszexuális alakít meleg karaktert.
Ebben bizonytalan vagyok, de meg lehet győzni.
Egy valami viszont nagyon felbasz.
Taron Edgerton vagy Egerton,
aki Elton Johnt és Eddie, a sast játszotta.
Két förtelmesen rusnya teremtést.
A srác nagyon jóképű, és ez nem tetszik.
Csúnya arcot ölt!
Hány ronda színész örült volna a lehetőségnek?
A jóképű embereknek már semmi sem elég?
Charlize Theron felszed 15 kilót,
és rögtön bátornak kiáltják ki.
Tudod, mi a bátorság?
Minden kibaszott nap csúnyának lenni!
Szóval elindulok mosdóba. Alig teszek meg pár lépést...
Utánam szól: „Hova mész?” Felesleges lett volna hazudni,
ezért így szóltam:
„Szarnom kell.”
Erre megfenyegetett, hogy ha nyilvános vécébe megyek szarni,
soha többé nem fekszik le velem.
Mire én:
„Nagyon jó érv. Ez aztán a dilemma.”
Szóval megkértem, hogy igyekezzen.
Ekkor jött a „beszarok” kocogás.
„Gyerünk!
Válassz egy krémet! Mindegyik ugyanazt tudja.”
Nem választott, szóval azt tettem, ami egy férfitól elvárható.
Bizonyára itt is vannak,
akik ma este bevetették ezt, hogy ide érjenek.
Így sietteted a feleséged vagy a barátnőd.
Ez egy különleges férfi taktika.
Kimegyünk és beszállunk a kocsiba.
És azt gondoljuk, hogy ettől majd leesik a tantusz.
A nők ekkor bizonyára azt gondolják: „Na végre, hogy beült a kocsiba.”
Szóval ülök a kocsiban,
jobban mondva fekszem.
Elfolyok az ülésen.
Közben úgy pihegek, mintha éppen szülnék.
Azért ülök így,
mert az elméletem szerint, ha vízszintbe kerülsz,
a szar nem jön ki olyan gyorsan.
A gravitáció miatt.
Ha egyenesen ülök, könnyebben távozik.
Közben összeszorítom a seggem.
Így ha a szar áttöri a záróizmot,
az összeszorított farpofák alkotta áthatolhatatlan fa
gátat szab neki.
Kibaszott zseni vagyok.
Szóval figyelem őt a patika ablakán keresztül.
Levesz egy krémet, de aztán megtorpan.
Visszamegy egy másik krémért. Meg kell sürgetnem,
ezért dudálni kezdek.
Villogó szemmel néz rám.
Odamegy a pénztárhoz. „Hála az égnek!”
De aztán összefut egy barátnőjével.
Beszélgetni kezdenek.
Ideje bekeményíteni.
Letekerem az ablakot, kidugom a fejem,
és valahányszor kinyílik a fotocellás ajtó,
elkiáltom magam:
„Be fogok szarni!
Be fogok szarni!”
Elfelejtem, hogy nem a tévében vagyok.
Nem gondolok rá.
Az ablakon kihajolva kiabálok, hogy be fogok szarni,
erre egy 14 éves gördeszkás srác megszólal:
„Sok szerencsét, Jim!”
Szóval ülök a kocsiban, kiabálok.
Végül kijön,
beül a kocsiba. Láthatóan dühös.
Van rá oka. Percekig kiabáltam, hogy összeszarom magam,
és még dudáltam is.
Beül mellém és azt mondja: „Nem tudom elhinni, hogy...”
Én meg: „Nincs idő veszekedni!
Ez nem gyakorlat!”
Csikorgó kerekekkel kihajtok a parkolóból.
Nagy sebességgel kerülgetem az autókat. Ő az életéért kapaszkodik.
A krém ide-oda röpköd.
Meglátom az arany boltívet. Odafordulok hozzá:
„Hadd szarjak a Mekiben!
A McDonald's a tiszta vécéiről híres.
Le sem ülök.
Föléguggolok és elengedem."
Erre egy határozott nem volt a válasz.
Így hát döntenem kellett.
Az én kecóm öt, az ő háza három percre van
Úgy döntök, hogy hozzá megyünk.
Odáig talán kibírom.
Az őrületbe kerget. A mai napig eszembe jut.
Ha egyenesen hozzá megyünk,
nem kellett volna krémet venni.
Szóval odaérünk a házához,
felhajtók a kocsibeállóra, ami rohadt hosszú.
Leállítom a kocsit, kiszállok. Sürgetem.
„Gyerünk!”
Nála van a kulcs, szóval hiába futok.
Ő csak tipeg szép lassan, kutakodik a táskájában.
Én továbbra is: „Gyerünk!”
Már nem haragszik. Viccesnek találja a helyzetet.
Nevet, miközben az ajtóhoz érünk.
Amikor nagyon kell szarnod,
legyen szó öt percről, vagy öt óráról,
a kínok kínját éled át.
És amikor a vécé látótávolságon belülre kerül,
a segglyukad megjutalmazza magát...
a kitartó munkáért.
Azt kiáltja: „Ez az, megcsináltuk!
Egy csapatként küzdöttünk!
Az a legjobb az egészben, hogy együtt csináltuk!”
Mire odaérsz a vécéhez...
Nincs hatásszünet.
Miért van az, hogy mindig az utolsó pillanatban érsz oda?
Nem vagy ekkora mázlista. Ennyiszer nem úszhatod meg.
Mindig az utolsó pillanatban érsz oda.
A segglyukadnak saját agya és pavlovi reflexe van.
Szóval elérjük az ajtót.
Kiabálok, hogy „Gyerünk!”
Hangosan kiabálok. Ő is oda ér,
nevetve előveszi a kulcsot.
Rakná a zárba,
de elejti.
Ahogy a kulcs földet ért,
én összeszartam magam.
Ez nem csak egy olyan apró figyelmeztető lövés volt,
hogy hamarosan még több követi.
De nem is teljes evakuáció.
Nem robbant ki egyben.
Nagyon fura volt. Egyenletes ütemben
jött belőlem a szar...
Nyomni se kellett.
Folyékony és szilárd állagú, meg ami közte van.
Az elején még üvöltöttem, aztán nyugalom lett úrrá rajtam.
Csak álltam ott.
A farmerom kezdett megtelni.
A levegőt
hirtelen megtöltötte az emberi ürülék szaga.
És a csaj az este folyamán először észbe kapott, elkiáltotta magát:
„Baszd meg!” Kapkod a kulccsal,
de én csak nyugtatom: „Ne...
Most már mindegy.
Nem kell sietni.”
Végezetül elmesélek egy rövid kis történetet.
Anyám pár hónapja halt meg,
és amikor meghalt... Az én anyám sosem...
Az a helyzet, hogy anyám nem értette a viccet.
Nem volt humorérzéke, sosem talált viccesnek.
Sosem mondta a műsoraimra, hogy vicces.
De mindig támogatott.
Ő volt az egyetlen ember az életemben,
akit kontroll nélkül cikizhettem.
Guntának hívtam. Számtalan vicc tárgya volt ő.
És meg kell hagyni, hogy egyszer sem panaszkodott emiatt.
Egyszer sem.
Szóval...
Szeretnék elmesélni egy történetet,
amiben kicsit jobb színben tüntetem fel.
Oké?
Tizenhárom voltam, a bátyám 17.
Együtt néztük a Csillagok háborúját.
Én a fotelben ültem, a bátyám a kanapén,
néztük a filmet. Scott, a bátyám, aki egy elmebeteg,
odaszólt, hogy hozzak neki kólát.
Mire én: „Hozz magadnak, baszd meg, én nem hozok kólát.”
Erre ő: „Hozz egy kólát, különben rápisilek a szőnyegre!”
„Tessék?”
„Hozz egy kólát, különben rápisilek a szőnyegre!”
Mire én: „Nem hozok neked kólát.”
Erre ő: „Akkor pisáljak a szőnyegre?”
„Igen, pontosan.”
Erre odasétált a nappali közepére,
megállt előttem,
elővette a farkát és elkezdte lehugyozni a szőnyeget.
Közben így szólt:
„Nem tudom, miért kell folyton bajba kerülnöd.
Mennyivel egyszerűbb lett volna, ha hozol nekem kólát,
de nem, Jim inkább vitatkozik.”
Kirázta, eltette,
visszament a kanapéra, és ami ezután jött, attól kész vagyok.
Nem kapott kólát.
Negyven fok volt, légkondi nuku.
A szoba közepén ott virít a húgytócsa.
Már A Jedi visszatért nézzük.
Anyám bejön,
és azt teszi, amit minden elakadt szavú szülő tesz.
Bejön, meglátja a húgytócsát a szőnyegen,
és megszólal: „Miért?
Ki... és miért?”
Majd hozzáteszi: „Minden napra jut valami faszság.
Minden napra.
Ki csinálta ezt?”
Nem akartam bajba kerülni, ezért bemószeroltam Scottot.
Odafordult hozzá: „Miért csináltad?”
Erre ő: „Mondtam Jimnek, hogy hozzon nekem kólát,
különben idepisilek.”
Anyám odafordul hozzám...
„Miért nem hoztál neki kólát? Tudod, hogy agyalágyult.”
Köszönöm, hölgyeim és uraim!
Jó éjt! Nagyra értékelem, tényleg.
A FELIRATOT FORDÍTOTTA: STURM ANITA