Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Говори "Бостън". Имаме проблем.
Отвлечен самолет лети към Ню Йорк.
На 11 септември 2001 г. Америка бе подложена на атака.
Наистина ли се случва? - Да, това не е учение.
Убиха хиляди, повече, отколкото загубихме в Пърл Харбър.
Това беше война.
Почувствах, че бяхме видели истинското лице на злото.
Това беше добре планирана атака, целяща да нанесе тежки поражения на страната ни.
Получихме тези кадри:
самолет се е разбил в Световния търговски център.
Тези 24 часа оставиха отпечатък върху президентската институция,
върху страната
и върху света.
Не бяхме преживявали подобно нещо.
Всички изпитвахме болка.
Бяхме ужасени.
Двадесет години по-късно
висшите държавници преживяват отново този исторически ден.
Нещо не е наред с този "Боинг-747".
Самолетите се бяха превърнали в оръжие.
Летят към Капитолия! Бягайте...
Целта им е Вашингтон. Една от мишените може да е Белият дом.
Ще покажем всяка минута от този необичаен ден.
Най-доверените сред най-доверените,
а пилотът се притеснява, че някой отвътре може да се опита
да свали "Еър Форс 1".
Ще чуете ексклузивни нови интервюта.
Гледахме предаването, но не можехме да направим нищо,
ние, най-властните от най-могъщата страна в света.
Трябваше да изведем президента. Можеше да е жива мишена.
Това е историята за 11.09., разказана по един съвсем нов начин.
Пропуснахме ли нещо. Дали можехме да навържем нещата по-добре?
3000 души умряха, докато управлявахме.
По дефиниция не си направил достатъчно.
Атакуват Америка.
А аз гледам как едно дете чете.
Единствената емоция, която все по-трудно успяваше да крие, бе гневът.
Първият самолет беше злополука, вторият - атака,
а третият - обявяване на война.
11 СЕПТЕМВРИ 2001 Г.
ЛОНГБОУТ КИЙ, ФЛОРИДА, 6:40 Ч.
Само загрявам.
Хайде, Дългуч, давай.
Давай. Хайде!
"Хайде, Дългуч, давай."
Така ме беше кръстил.
И така, оставих кафето, оставих тефтера си и хукнах.
РИЧАРД КАЙЛ, РЕПОРТЕР, "БЛУМБЪРГ"
Настигнах го и затичахме.
Той изминава пет километра за 22 мин.
Усещането бе някак нереално.
Един агент от Тайните служби бягаше зад нас,
а друг на колело и с автомат - пред нас.
Буш беше разбрал, че Кайл
е бил бегач на дълги разстояния като студент.
Каза ми: "Не знам защо го поканих да бяга с мен".
АНДИ КАРД, НАЧАЛНИК НА КАБИНЕТА
Сем. Буш обичат да печелят. Не се дават на внуците при игра на дама.
А ето че кани човек,
който може да го надбяга на голф игрището,
и само за това мислеше.
Колко километра пробягахте?
Около седем. - Седем километра?
Той ме издигна на ново ниво.
Знаех, че ще ви каже, и...
Да. Поддържаше едно и също темпо.
Благодаря. - Нещо за данъците?
Не сега.
Помня, че му казах:
"След бягането ще проведем брифинга с ЦРУ
и ще тръгнем към училище "Ема Е. Букър". Няма да е тежък ден".
Днес е вторник, 11 септември.
ДОЛЕН МАНХАТЪН, НЮ ЙОРК 8:00 Ч.
Изборният ден започна в Ню Йорк.
Ураганът Ерин е далеч и ни чака слънчев ден.
"Джайънтс" паднаха на първия мач в Денвър. "Янките"...
Спомням си, че сутринта на 11 септември...
АН КОМПТЪН, КОРЕСПОНДЕНТ, "ЕЙ БИ СИ НЮЗ"
...времето беше превъзходно.
Топло, сухо, с ясносиньо небе.
Подобно време зарежда всички с енергия.
Сещате се, един от онези дни в края на лятото.
Вече не е влажно, както през август.
Есента все още не е дошла.
В такова време винаги се сещам за онзи ден.
Добро утро. "Американ 11" се издига от 190 на 230.
Завийте с 20 градуса надясно.
На 11 септември първо бях в кабинета си в Белия дом...
ДИК ЧЕЙНИ, ВИЦЕПРЕЗИДЕНТ
...на брифинг с ЦРУ.
Имаше доклад с информация, че "Ал Кайда" подготвя нещо.
Не мисля, че в онзи момент сведенията бяха достатъчно ясни,
за да кажем: "Ето това ще направят".
"Американ 11", издигнете се. Поддържайте ниво 350.
"Американ 11", говори "Бостън".
Пренасочих полета с 20 градуса вляво и нагоре.
Не отговаря.
През лятото на 2001 г. вървяха много слухове.
ТОНИ ЗОТО, АГЕНТ КЪМ ВИЦЕПРЕЗИДЕНТА
В 10:00 ч. в онази сутрин предстоеше среща на ръководителите.
Едно от нещата във връзка със сигурността, които бях планирал да кажа, беше:
"Ако летите с близките си,
имаме данни за вероятни отвличания.
Само за да сте подготвени какво може да стане". Но...
Връзка ли иска "Американ 11"?
Отвлечени самолети.
Не говорете и няма да има проблем. Връщаме се на летището.
Опитвате да се обадите ли?
По време на отвличането на полет 11 на американските авиолинии
президентът е на път към едно начално училище във Флорида
след ежедневния брифинг с разузнаването.
Нямаше нищо необичайно на брифинга.
ДЖОРДЖ БУШ, ПРЕЗИДЕНТ НА САЩ, 2001-2009
Определено нямаше опасения.
На брифинга не се споменаха терористични заплахи.
Но "Ал Кайда" беше на първо място в разговорите на тези срещи.
Нямаше яснота за мястото, времето или начина.
МАЙКЪЛ МОРЪЛ, ДОКЛАДЧИК НА ПРЕЗИДЕНТА ОТ ЦРУ
Просто имаше много слухове, че ще се случи нещо сериозно.
Аз съм Рита Фоули с новините.
ДОЛЕН МАНХАТЪН, 8:47 Ч.
Самолет се е разбил в Световния търговски център.
На живо от Ню Йорк с нас е Робин Валенски.
Робин, какво ще ни кажеш?
Кълба пушек излизат
от горните етажи на Кула 1.
Димът се вижда от километри.
Изглежда, че самолетът всъщност е в сградата.
Включихме телевизорите в кабинета на заместник главния прокурор.
Коментарите бяха объркани. Хората не знаеха какво е станало.
ТИОДОР Б. ОЛСЪН, ЗАМ. ГЛАВЕН ПРОКУРОР
Когато разбраха, че е самолет,
сметнаха, че става въпрос за злополука.
Съжалявам. Трябва да се махнете. Разчистете мястото.
Хайде, господа, тръгвайте. Вървете.
Жена ми Барбара се беше качила на самолет сутринта.
Беше отложила пътуването си от 10 септември,
защото рожденият ми ден е на 11 септември и тя реши да остане още един ден.
Обзе ме ужас.
Ами нейният самолет? Къде е той?
Докато президентът наближава училището във Флорида,
шокиращите новини от Ню Йорк се разпространяват.
Не мисля, че пътувахме дълго до училището.
Но по пътя се обадих на мой приятел в Ню Йорк,
за да му кажа, че съм бягал с президента.
Гласът му звучеше странно още щом вдигна телефона.
Каза, че самолет е ударил Търговския център.
Каза ми: "Зет ми току-що взе нов офис в тази сграда.
Опитваме да се чуем с него".
В новинарския ван
радиостанцията на агента от Тайните служби беше пусната.
Така чухме някой да казва,
че Кондолиза Райс иска да говори с президента по защитена линия,
щом пристигне в училището.
Внезапно въздухът се нажежи от напрежение.
УЧИЛИЩЕ "ЕМА Е. БУКЪР", 8:54 Ч.
САРАСОТА, ФЛОРИДА
След ръкостисканията президентът отиде в чакалнята.
Там има сигурни телефони.
АРИ ФЛАЙШЪР, ПРЕССЕКРЕТАР
Тайните служби пригаждат такава зала за посещенията на президента.
Конди Райс, съветникът по сигурността, бе на телефона.
Асистентът ми каза, че самолет е ударил Търговския център.
КОНДОЛИЗА РАЙС, СЪВЕТНИК ПО СИГУРНОСТТА
Казах: "Странен инцидент". И звъннах на президента.
Реших, че е пилотска грешка.
Не можех да си представя друго, освен че разсеян пилот се е объркал.
С други думи, просто злополука.
Казаха му, че малък самолет се е ударил в една от кулите
на Търговския център.
Разтревожих се, но не го приех като заплаха за националната сигурност.
И не сметнах, че това трябва да наруши плановете на президента.
Първата мисъл на всеки агент на Тайните служби е:
"Президентът в опасност ли е?".
ДЕЙВ УИЛКИНСЪН, АГЕНТ
"Някой проявява ли интерес към президента?"
Беше взето решение, че няма никаква опасност за президента.
Оставихме го да продължи със събитието.
Добро утро. Здравейте.
Здравейте. - Как си?
Помня как той влезе.
Дори седемгодишните знаят кой е президентът.
Дори на тази крехка възраст...
ШАНТАЛ ГЕРЕРО, УЧЕНИЧКА
...изпитах страхопочитание,
сякаш бях в "Дисни Уърлд".
Поставих ръка на сърцето си,
както правят децата, когато мислят за нещо патриотично.
Както при клетвата за вярност - сложих ръка на сърцето си.
Готови. - "Тръстика".
Да, "тръстика". Готови. - "Мога".
Да, "мога". Готови.
Намирам се до Световния търговски център.
Явно става въпрос за малък самолет.
От това, което виждаме,
изглежда, че е излязъл от другата страна.
Възможно е.
ДОЛЕН МАНХАТЪН, 9:00 Ч.
Силата на удара разтресе целия квартал.
Разговаряме с очевидец
в Емпайър Стейт Билдинг.
Боб Брадли, какво виждаш?
Видях един самолет.
Не изглеждаше да има проблем със самолета, да е извън контрол.
Не криволичеше. Направо се вряза в сградата.
Сякаш точно това беше целта.
Работата ми е да се уверя,
че са установени всички връзки с президента.
ДЕБОРА ЛОУЪР, СИТУАЦИОННА ЗАЛА
Помолих екипа си да намери телевизор.
Обадих се до Ситуационната зала в Белия дом, за да говоря с началника си.
Докато разговарях с него по телефона,
видях, както всички хора в страната,
как в 9:30 ч. вторият самолет се удари
във втората кула на Световния търговския център.
Боже! Божичко!
О, боже. - Не.
Боже!
Когато се удари вторият самолет, изненадата в стаята бе ясно доловима.
Две неща станаха ясни.
Едното беше броят на жертвите.
А второто бе фактът, че това беше атака срещу Америка.
Още нещо се въртеше в ума ми в онзи момент.
"Какви са шансовете някой самолет да се удари в училището,
в което бяхме?"
Готови. - "Усмивка".
Да, "усмивка".
Повторете. Готови.
"Усмивка".
Коя е думата? - "Усмивка".
Да, "усмивка". Прочетете тези думи...
Докато стоях до президента, осъзнах,
че само той не е наясно, че вторият самолет е ударил сградата.
И сякаш измина цяла вечност. Вероятно бяха едва-две минути.
Тогава началникът на кабинета му реши да влезе
и просто да му го прошепне в ухото.
Анди Кард дойде зад мен и каза:
"Втори самолет е ударил втората кула. Атакуват Америка".
А аз гледам как едно дете чете.
Наблюдавах го внимателно и видях как устните му се свиха.
За кратко в очите му се появи някакво учудване.
Буквално сякаш долових...
ДАН БАРТЛЕТ, ЗАМ.-ДИРЕКТОР ПО КОМУНИКАЦИИТЕ
...мислите на президента на САЩ да звучат по телевизията.
Представата му за себе си като президент
се промени пред очите ни.
Всичко стана в реално време.
"Но." Готови. - "Но…"
Ако си ръководител по време на криза,
е много важно да зададеш подходящия тон, да не се паникьосваш.
Не исках да скоча от стола
и да подплаша цяла стая деца.
Затова изчаках.
Смятахме, че трябва да изведем президента оттам.
ЕДИ МАРИНЗЕЛ, ОХРАНА НА ПРЕЗИДЕНТА
Можеше да е жива мишена.
Хора, способни да планират удар над кулите близнаци,
определено могат да разберат къде се намира президентът.
Трябваше да имаме предвид, че ситуацията можеше да се усложни,
затова събрах хората си в левия край
и запланувахме евакуация на сградата.
"Но един ден дойде крадец на коли..."
Знаех, че ще се спречкаме с президента,
защото той нямаше да иска да си тръгне.
По време на криза, освен да вдъхваш спокойствие, трябва и да кажеш нещо.
Хората не могат да повярват, шокирани и ужасени са.
Усеща се една празнота, която в случая
се запълни с вълна от емоции.
Поставете ги под столовете. Много ви благодарим за посещението.
Станах и спокойно излязох, и се върнах в чакалнята.
Ще говоря за това по-късно.
Първото, което казах, беше: "Свържете ни с директора на ФБР,
с вицепрезидента,
със Ситуационната зала на Белия дом".
А на Дан Бартлет казах да напише коментари за президента.
Впрегнахме сили да съберем възможно най-много информация,
така че президентът да каже достатъчно,
за да стане ясно, че владее положението.
Нямахме нужния опит.
Не можехме да си кажем, че след като това се случва,
ще отворим наръчника и ще разберем как да се справим.
Нямаше наръчник.
Попитах президента с кого иска да говори първо.
Казах му, че имаме връзка с вицепрезидента.
Първият ни разговор беше основно за това
дали ще го опишем като терористична атака.
Бяхме единодушни - явна терористична атака.
След това действахме въз основа на това убеждение.
За мен и Дик Чейни
бе съвсем очевидно, че това е добре планирана атака,
целяща да нанесе тежки поражения.
Бях в кабинета.
МИНИСТЕРСТВО НА ПРАВОСЪДИЕТО 9:16 Ч.
Асистентът ми влезе и каза: "Барбара е на телефона".
Изпитах облекчение, че е жива.
Но тогава тя ми каза, че самолетът й е отвлечен,
а после линията прекъсна.
Говори ръководител Джон Томас. Трябва да уведомим всички незабавно.
"Американ 77" летеше на запад от Чарлстън, Западна Вирджиния,
но изчезна от радара.
Смятаме, че може да е бил отвлечен.
След Световния търговски център
можеше да има друг самолет, насочен към нова цел.
Президентът Буш познаваше Барбара. Само преди два дни в едно предаване...
БАРБАРА ОЛСЪН, АДВОКАТ
...тя го защити.
Президентът Буш е прав. Децата трябва да се научат да четат.
Образователните проблеми са в основата на програмата му. Той...
И цялата му администрация знаеше коя е Барбара.
Без да знаят за третото отвличане,
във Флорида президентът и помощниците му все още събират информация
за първите две атаки.
Всички говореха по телефоните, потвърждаваха какво става.
Обикновено при такива горещи новини
пресата има по-голям достъп до информация от правителството,
защото пресата има камери навсякъде.
Предаванията на живо съдържат много важна информация.
Пуснаха повторно един репортаж
и президентът се обърна, за да види какво сочи Дан
при сблъсъка с кулата.
Усещаше се как напрежението расте, когато хората оставяха телефоните,
за да видят катастрофата за пръв път.
Не можехме да повярваме.
Денят, започнал така спокойно и приятно,
преобърна драматично целия ни свят.
Докато президентът вниква в ужаса на атаките в Ню Йорк,
кризата в небето над Америка ескалира.
ВЪЗДУШЕН КОНТРОЛ, ВИРДЖИНИЯ 9:25 Ч.
Тогава предприехме стъпки
за ограничаване на броя на излитащите самолети.
Оставих на земята всички самолети.
Имахме над 4000 самолета в небето.
БЕН СЛАЙНИ, АВИАЦИОННА АДМИНИСТРАЦИЯ
Знаех, или поне предполагах, че не става въпрос за побъркан похитител.
Това беше съгласувано действие на група хора.
Докато диспечерите се справят с безпрецедентната ситуация,
кабината на четвърти самолет е завзета.
"Юнайтид 93". Самолет на един часа.
На 19 км на изток, 370.
Не виждаме нищо. Ще поогледаме.
Помощ...
Виждаш ли го?
Спуска се.
"Юнайтид 93", потвърди 350.
На юг от Шардон ли е?
Чуваме странни звуци. Търсим го.
Свързахте ли се? - Не.
След последното отвличане на самолета "Юнайтид 93"
президентът подготвя обръщение към нацията,
макар да не е съвсем наясно с естеството на атаките.
Дами и господа, това е тежък момент за Америка.
Днес преживяхме национална трагедия.
Говори командният център,
дежурният за западния регион.
Всички центрове трябва да направят опис
на самолетите във въздуха.
Уверете се, че имате данни за всеки самолет.
Накарах персонала си да изиска от центровете в страната
да посочат всички самолети, за които имат някакви съмнения.
Дори се замислих дали да не затворя въздушното пространство,
но се поколебах заради хаоса, който щеше да настъпи.
Два самолета се врязаха в Световния търговски център.
Барбара се обади отново
и трябваше да й кажа за двата самолета,
разбити в Световния търговски център.
Разменихме няколко мили думи
и линията отново прекъсна.
А сега да замълчим за минута.
Моля, седнете. Останете по местата си.
На борда има бомба.
Център "Кливланд". Не ви разбираме.
Повторете бавно.
На борда на "Юнайтид 93" може би има бомба.
Ще обясните ли защо смятате така?
Изкрещя го по радиото.
Ясно.
В един момент бях в класна стая с четящо дете,
а в следващия вярвах, че Америка е подложена на атака.
Бог да благослови жертвите, семействата им и Америка. Благодаря.
Трябваше да отведем президента от Сарасота на безопасно място.
Трябваше бързо да стигнем до самолета,
защото за президента най-безопасно беше
да е във въздуха, докато разберем какво се случва.
Тръгнахме незабавно, отидохме при автомобилите
и взехме решение. Щяхме да караме бързо.
Щяхме да затворим пресечките с физически бариери,
за да се подсигурим срещу самоубийствени атаки.
Осъзнах положението в лимузината, на път към "Еър Форс 1".
Веднага ме обградиха, за ме защитят.
Карахме с бясна скорост, както се казва.
Погледнах наляво и осъзнах,
че имаше две полицейски коли отпред и две отзад.
КАРЛ РОУВ - СТАРШИ СЪВЕТНИК
Сещате се, прикриваха ни.
Тайните служби казаха:
"Пресметнахме, че ако хвърлят бомба в колоната,
трябва да има четири до шест метра разстояние,
за да е по-голям шансът президентът да оцелее.
Беше момент на отрезвяване.
Нараства безпокойството за президента...
Защитата на вицепрезидента става по-строга.
БЕЛИЯТ ДОМ, ВАШИНГТОН, 9:36 Ч.
Вратата се отвори
и един от агентите от Тайните служби, Джими Скот, влетя вътре.
Той сложи едната си ръка, дясната ръка, отзад на колана ми,
а другата - на рамото ми,
и буквално ме сграбчи и ме повлече към вратата.
Един агент ми каза, че някакъв самолет приближава.
Не стана ясно колко е далеч...
ЛУИС ЛИБИ, ШЕФ НА КАБИНЕТА НА ВИЦЕПРЕЗИДЕНТА
...но с 800 км/ч скоро щеше да пристигне при нас.
Как да ви помогна?
По последни данни има самолет на 9 км югоизточно от Белия дом.
На 9 км от Белия дом?
Да, лети на югозапад.
Джими ме отведе в коридора,
надолу по стълбите в Западното крило.
Агентът имаше нареждания да ни отведе долу,
към така наречения център за спешни случаи.
Познавах Джими, а тези хора са обучени.
Щом той се движи така, по-добре да го следвам.
А и нямах голям избор.
Самолетът се отдалечава. - От Белия дом ли?
Да. - Отклони се.
Не е ли ваш самолет? Какъв е?
Не е. Нямам представа. Никаква.
Имаше голяма неяснота за това какво става,
откъде идваха самолетите.
Тогава част от проблема
беше да разберем обсега на атаката.
Неизвестен самолет лети над Капитолия.
Въздушните диспечери се свързват с товарен самолет с кодово име "Гоуфър 06",
за да им помогне.
"Гоуфър 06", обект на 11 часа, на 8 км. Движи се бързо на север.
Неизвестен вид и височина.
"Гоуфър 06". Виждаме обект на 12 часа.
Знаете ли какъв е?
Прилича на 757.
Първото, което ти идва на ум, е,
че целта им е и Вашингтон, не само Ню Йорк.
Обектът се снижава
и изглежда се движи на североизток.
Няма време да кажеш: "Боже, какво става?".
Самолетите се бяха превърнали в оръжие.
ПЕНТАГОНЪТ, ВАШИНГТОН, 9:37 Ч.
"Гоуфър 06" е. - Слушаме ви.
Изглежда, че самолетът се разби в Пентагона.
Какво стана? - Вряза се в Пентагона.
Явно удари Пентагона.
Удари сградата.
Отидох в Ситуационната зала, за да се свържа
със Съвета по национална сигурност.
Стойте настрани. - Назад.
Колин Пауъл беше в Перу на среща на Организацията на американските държави.
Казаха, че Джордж Тенът, директорът на ЦРУ, вече е в бункера.
Казаха: "Нямаме връзка с Ръмсфелд.
Телефонът му звъни и звъни".
Видяхме по телевизията, че самолет е ударил Пентагона.
Тогава се обадих на президента. Той каза: "Връщам се".
Направих нещо, което не бях правила и няма да направя отново.
Повиших глас на президента на САЩ.
Казах: "Останете където сте. Нападат ни".
До всички екипи в района на Пентагона.
Внимавайте.
Възможна терористична атака.
В този момент осъзнах, че сме във война.
Първият самолет беше злополука, вторият - атака,
а третият - обявяване на война.
О, боже.
Предаваме на живо от Вашингтон.
От Пентагона излиза пушек.
Седях в правителствен кабинет на три километра от Пентагона.
Знаех какво предстои, а после го видях.
После разбрах, че най-големите ми опасения са станали реалност.
Това сигурно беше самолетът, в който пътуваше Барбара.
Не знаем дали е бомбен атентат,
или още един самолет
е бил насочен към символа на американската власт.
Усещаше се безпомощност
заради невъобразимото нещастие, сполетяло страната ни.
Ужасът беше сковаващ.
Когато разбрах, че "Американ 77" е ударил Пентагона,
реших да затворя всичко.
Нареждането бе всички самолети да кацнат на най-близкото летище,
независимо от дестинацията си.
Внимание. До всички. Говори командният център.
Всички самолети да се приземят по възможно най-бързия начин.
Всеки самолет, независимо от дестинацията, да кацне възможно най-скоро.
Това беше последната възможна стъпка за контрол на въздушното пространство.
Реших, че ако наредим на всички да кацнат,
повечето ще го направят.
Нямаше да останат много и щяхме да се справим.
Вече стана ясно,
че вероятно нацията ни е подложена на атака
от неизвестни извършители.
Няма съмнение.
В момента гледаме кадрите.
Във Вашингтон, над сградата на изпълнителния офис на президента,
която се евакуира заедно с Белия дом,
се издига стълб пушек през реката до Пентагона.
Помня усещането за хаос, докато гледах от къщи.
КАРЪН ХЮЗ, СЪВЕТНИК НА ПРЕЗИДЕНТА
Трябваше да стигна до офиса, но не знаех как.
Затваряха центъра на Вашингтон.
Говорех по телефона с началничката на кабинета ми, която беше в Белия дом,
и тя каза: "Карън, трябва да затварям. Казват ни да бягаме".
Извиках: "Върви!".
Предполагаше се,
че сред целите може да е Белият дом.
И Тайните служби казаха на всички да се евакуират.
Отдръпнете се. - Всички да тръгват. По-бързо.
Реално е. Вървете.
Напрежението нарастваше, както и силата на виковете.
ДЖЕНИФЪР МИЛЪРУАЙЗ, ПОМ.-ПРЕССЕКРЕТАР
Крещяха ни да бързаме, да се отдалечим.
Разпръснете се. Прибирайте се.
Помня, че срещнах погледа на една жена,
агентка от Тайните служби, която ми изкрещя:
"Плюй си на петите и изчезвай".
Нещо не е наред с този "Боинг-747".
Точно над нас е. Обръща бавно. По дяволите.
Чакай. - Лети към Капитолия.
Всички да напуснат района на Капитолия.
А улиците на Вашингтон... Коли, спрели насред пътя със запалени двигатели...
МЕРИ МАТАЛИН, СЪВЕТНИК НА ВИЦЕПРЕЗИДЕНТА
...с отворени врати.
Всички бягаха. Издигаше се пушек.
Като в "Лудия Макс".
...всички назад.
Разбрахте ли? Трябва да се изтеглите.
Небето над Америка е затворено за пръв път в историята
и страх сковава Капитолия,
а евентуални нови заплахи застрашават безопасността на президента.
Щом пристигнахме на летището,
започнахме да получаваме сведения, че "Еър Форс 1" може да е на прицел.
Можеше в края на пистата да ни чака заплаха.
Някой с ракета "Стингър"
или дори с някаква мощна пушка.
Положиха огромни усилия
да качат всички на борда възможно най-бързо.
Крещяха: "Давайте, раздвижете се", за да се качим по-бързо.
Помня, че бях истински уплашен, докато бягах по стълбата,
а в ума ми се въртеше мисълта:
"Досега не съм изпитвал страх, докато съм с президент".
Помня, че част от персонала на самолета ме посрещна на вратата.
Бяха силно разтърсени.
И така, полк. Тилман ми каза:
"Мога да обърна самолета в другата посока,
но това ще е най-отвесното издигане, което е правил 747,
и ще трябва президентът да е седнал".
Казах: "Остави това на мен. Давай".
Взехме решение да се завъртим,
за да избегнем евентуалната заплаха,
да изцедим докрай самолета.
МАРК ТИЛМАН, КОМАНДИР, "ЕЪР ФОРС 1"
Използвахме пълната мощ. Самолетът бе лек, с малко пътници.
Целта бе да се издигне и бързо да се отдалечи.
Стоях до мястото си на разстояние 18 метра
и единствена аз не бях с колан и седнала.
Стоях там с президента
и двигателите надаваха писък, докато самолетът свистеше по пистата.
Беше невероятно. Самолетите не излитат така.
Запънах крака си в бюрото на президента, облегнах се на преградата
и се притиснах в нея.
Президентът се подпря на ръката си.
Никога вече не искам да изпитвам излитане под такъв ъгъл.
Донякъде изпаднах в безтегловност.
Тоест бях ужасена.
Беше много емоционално преживяване.
Опитах се да бъда хладнокръвен и спокоен.
Но някои хора дишаха учестено или...
"Какво ще правим?"
И сякаш се заразих със страх,
а не исках това да засегне процеса на вземане на решения
от страна на президента.
Затова отстранихме няколко човека.
Опитвах се да събера сведения,
за да мога да взема разумни решения.
Президентът ми каза: "Обади се на Джордж Тенът".
Той беше директор на ЦРУ и мой шеф.
"Кажи на Джордж, че искам първи да узная,
ако научи нещо за извършителите."
Президентът отчаяно иска да научи повече за атаките,
но възниква ново предизвикателство.
Имахме голям проблем в онзи ден с комуникационното оборудване.
Телефонът за връзка на президента с вицепрезидента
и другите в бункера под Белия дом постоянно се разваляше.
Помня как президентът го държеше с огромно разочарование.
Така че нямахме постоянна връзка.
НА ЖИВО, "ФОКС НЮЗ"
Телевизионен приемник. На самолета нямаше сателитна телевизия.
Получавахме сигнал,
докато летяхме над градове с наземни антени,
издаващи достатъчно силен сигнал,
който улавяхме на 12 000 м височина.
Докато минавахме през различни райони,
улавяхме трептяща картина и...
Странното беше, че образът не бе постоянен.
Улавяхме сигнал и се залепвахме за екрана,
за да получим обновена информация.
А после, когато сигналът се губеше,
екранът на телевизора посивяваше.
Бе немислимо, че сред местата с най-труден достъп до информация
бе мястото, на което по проект би трябвало
тя да достига най-лесно до президента на САЩ.
По случайност
едва 73 мин след началото на атаките
тв сигналът на "Еър Форс 1" остава стабилен
и се хваща картина.
ДОЛЕН МАНХАТЪН, НЮ ЙОРК, 9:59 Ч.
Две, след две, едно.
Възможно най-близо сме до Търговския център.
Виждате пожарникарите, събрани там, полицаите, ФБР.
Виждате и двете кули...
След мощната експлозия сега по нас се посипват отломки. Да се махаме!
Не!
Боже! - Не!
О, боже!
По дяволите.
Боже!
Тръгвайте! Хайде!
Внимавайте, зад вас.
Мамка му.
Тези образи са се врязали в съзнанието ми.
На "Еър Форс 1" се чуваше само звукът от самолета.
Бях ужасен.
Скован от страх.
Останете на място. - Стой на място.
Не мърдайте.
Всички бяхме като вкаменени.
Можехме само да гледаме ужасено и никой не проговори.
Вероятно много животи
бяха отнети в онзи момент.
Видях човек, който полагаше неимоверни усилия
да държи под контрол цяла гама емоции.
Мисля, че единствената емоция, която все по-трудно успяваше да крие,
бе гневът.
Отвътре се надигаше...
"Мислите, че ще ви се размине?"
Знаех, че ако ни атакуват,
задачата ми като президент бе да защитя страната.
Но все още не знаех кои са извършителите.
Едно от нещата, които планирах, бе да ги сритам.
Исках да се върна във Вашингтон.
Аз бях главнокомандващият
и исках да съм в центъра на събитията.
Казах: "Не е възможно.
Докато успеем да обезопасим Белия дом и Вашингтон,
ще трябва да отидем другаде".
Нямаше как да го заведем на незащитено място.
Предложих да поемем на запад, не на изток.
Внезапно усетих, че самолетът обръща, не лети на североизток.
Извиках Анди и му казах: "Хайде да отидем във Вашингтон".
Той каза: "Настоявам да не го правим".
Казах на президента, че отиваме в база "Барксдейл",
за да разберем какво се случва.
Предложих да запишем реч за нацията.
Вече течеше процедурата
за най-високо ниво на тревога.
Но президентът настоя да се върнем във Вашингтон.
Каза ми:
"Аз съм президентът на САЩ. Връщаме се във Вашингтон".
А аз казах: "Не вземайте решение сега.
Не трябва да решавате веднага. Нека разберем повече".
Той отговори: "Вземам решението сега!".
Проведох разговор с президента
и му препоръчах да не се връща за момента.
Атакуваха Вашингтон и Ню Йорк
и беше важно ние двамата, президентът и вицепрезидентът,
да сме на различни места.
Анди Кард на самолета и аз по телефона
успяхме да го убедим.
"Не, все още не."
Защото не бяхме наясно.
Не се съмнявах, както и те,
че аз съм главнокомандващият.
Затова беше много важно да имам екип от хора, които разбират
йерархията и ролята на президента.
Но се подразбира,
че приемствеността в правителството е важна за службите по сигурността.
Бяхме доволни, че президентът престана да настоява да се върне във Вашингтон
и че в "Барксдейл" щяхме да успеем да се прегрупираме
и да изработим план за следващите ни действия.
Обектът е под нас.
Номер 56865, говори "Кливланд".
Имаме въпрос. Следим един "Боинг-757".
Виждате ли го и може ли да ни кажете на каква височина е?
Лети на югоизток.
Засякохме го.
Зад нас е и само на 300 м над нас.
В небето остава само един отвлечен полет.
Диспечерите го следят чрез друг самолет.
Снижава се. Доближава нашата височина.
Наблюдаваме го, да.
Препоръчвам да не приближавате самолета.
Бързо се отправете на север.
Но не само диспечерите страдат от липсата на информация.
Така е и с хората в бункера на Белия дом.
Като неяснотата по време на война.
Някои конкретни полети...
ДЖОШУА БОЛТЪН, ЗАМ.-НАЧАЛНИК НА КАБИНЕТА
...предизвикваха тревога.
Получавахме редовни доклади колко все още са във въздуха,
за колко няма информация.
Един самолет тук, един - там.
Получих доклад за кола бомба, избухнала в Държавния департамент.
През нас минаваше много информация,
част от която бе невярна.
Какво прави?
Изглежда, че се кани да завие на север. Това ли виждате?
Точно така. В момента завърта крилата си.
В бункера от основен интерес беше
колко други самолети бяха превърнати в оръжие от терористите
и се насочваха към други цели в страната,
и как да се справим с това.
Защото нямахме представа.
Върти се назад и напред.
Благодаря.
В никой наръчник не пише
как да постъпиш в подобна ситуация.
Общо взето, в онзи момент работехме по собствена преценка.
НОРМАН МИНЕТА, МИНИСТЪР НА ТРАНСПОРТА
Седях срещу вицепрезидента,
когато адютантът влезе
и докладва за друг полет, който се е насочил на юг, към Вашингтон.
Предполагаше се, че е отвлечен.
Оказа се, че е "Юнайтид 93".
Той поиска разрешение от вицепрезидента да използва военен самолет.
Вицепрезидентът използва военен термин.
ДЪГ КОКРЕЙН, АДЮТАНТ НА ВИЦЕПРЕЗИДЕНТА
"Вземете го на прицел."
Всички знаехме какво значи това.
"Свалете този самолет."
Настъпи мълчание, докато хората обмисляха
заповедта, издадена току-що.
Взех телефона и говорих с президента.
Той потвърди, че това искаме да направим.
Не знаехме още колко самолета са в небето, колко са отвлечени.
Взех решение.
Дали ми е харесало? Не.
Но дали почувствах, че е правилно? Да.
"Юнайтид 93". Имате ли данни за него?
Да, долу е.
Долу? - Да.
Кога се приземи? Получихме...
Не се е приземил.
Ясно.
Да, някъде на североизток от "Кемп Дейвид".
Един от служителите влезе и каза:
"Целта е елиминирана".
А вицепрезидентът попита: "Самолетът е свален?".
Той повтори: "Целта е елиминирана".
Вицепрезидентът ме погледна и попита: "Ние ли го свалихме?".
Казах: "Не знам".
Имахме основания да вярваме, че ние сме го свалили.
Докато в бункера се опитват да установят
дали "Юнайтид 93" е свален от тях,
вниманието им отново е приковано към Ню Йорк.
Преди час хората по бензиностанциите
видяха как от града се носи пушек.
ДОЛЕН МАНХАТЪН, 10:28 Ч.
Хора наизлизаха от магазините.
Сега се събират на групи.
На един ъгъл група хора се държаха за ръце и се молеха.
Манхатънският мост е затворен...
Отворен е за пешеходци.
Някои хора го прекосяват, но няма откъде да...
Докато наблюдавам, нещо... Изглежда сградата се...
Да не би да се срутва втората кула?
Да, това е втората кула. Втората...
Дори не се взриви. Просто се разтопи.
Умът ми не побираше това, което виждах.
Това беше огромна атака над Съединените щати.
И беше очевидно, че щяхме да загубим много хора.
Беше ужасен момент.
Гледахме предаването, но не можехме да направим нищо,
ние, най-властните от най-могъщата страна в света.
Но от тази стая трябваше да планираме
как да предотвратим други подобни събития.
В този трагичен за нацията момент
от "Еър Форс 1" до бункера
правителството се опитва да си върне контрола.
Средствата за комуникация в бункера бяха абсурдни.
Имаше един екран... Не знаехме какво става,
защото, ако имаше видеосигнал, нямаше звук.
Ако имаше звук, нямаше видео.
Беше ужасно.
Хората не знаеха какво става, нито ние.
Много е плашещо.
Правителството не бе подготвено за такъв момент.
Самият бункер беше остарял.
Мебелите и техниката бяха поне на 20 години.
Помня, че командирът на бункера ме дръпна настрани,
когато нивото на кислорода вътре стана опасно ниско
заради многото хора.
Всички започнаха да се унасят. Помислих, че нещо не е наред.
Бяхме изчерпили кислорода
и дишахме собствения си въглероден двуокис.
Сами се тровехме.
Накрая накарахме доста хора да си тръгнат и да идат другаде.
Казахме, че не са нужни.
Докато администрацията се справя с ограниченията на бункера,
се чува за предстояща заплаха за "Еър Форс 1",
която незабавно се споделя с президента.
Имало е обаждане, в което казват: "Следва Ангелът".
А "Ангел" беше кодовото име на "Еър Форс 1".
Всички потрепериха.
Кой знае кодовото име на самолета?
Така че, когато пилотът на "Еър Форс 1" полк. Тилман чу за това,
на стълбите към пилотската кабина той постави на пост
офицер от военновъздушните сили,
като го инструктира да не пуска никого горе.
Само помислете.
Най-доверените сред най-доверените,
а пилотът се притеснява, че някой от хората на президента
може отвътре да се опита да свали "Еър Форс 1".
Опитвахме се да разберем точно откъде ще дойде ударът.
Трябваше да вземем предвид най-лошия сценарий.
Можеха да ни атакуват по въздух. Трябваше да сме готови.
Вече знаехме, че целта е президентът,
и не можехме да рискуваме.
Бяхме взели всички оръжия.
Направихме всичко възможно. Но няма как да си сигурен.
Президентът е най-отпред.
Персоналът и Тайните служби са в средата на самолета,
а медиите и всички гости - в задната му част.
Накарахме агентите да се преместят отпред
и да стоят близо до кабината на президента,
за да се уверят, че никой няма да стигне отпред.
Дори най-висшите служители от Белия дом не можеха да влизат там,
без президентът да ги повика.
Сигурността на борда се затяга,
но остава опасността от атака отвън.
"Еър Форс 1" следва произволен маршрут.
Добре.
Не знаем накъде летят,
но не ги ескортира изтребител.
Така ли? - Да.
Божичко.
В онзи момент
ни бяха взели на прицел.
Не знаехме какъв е обсегът на цялата атака.
Не знаехме дали сега започва, или е в средата, или в края си.
Много хора биха се почувствали в най-голяма безопасност
в близост до президента на САЩ.
За пръв път това се оказа спорно.
Мислиш си: "Може би това не е най-сигурното място".
И изведнъж ни се обадиха по радиото.
Бяха два самолета Еф 16. "Ние ще ви прикриваме."
Усещането беше велико, защото те бяха наши хора
и летяха до крилата на самолета ни.
Отпуснах се на едно коляно,
с ръка на рафта под люка и погледнах навън.
Сигурно хората смятат, че до "Еър Форс 1" винаги лети изтребител,
но това е рядкост в Съединените щати.
И имам предвид...
ГОРДЪН ДЖОНДРОУ, ПОМ.-ПРЕССЕКРЕТАР
Така осъзнахме сериозността на положението. Просто не беше...
Не бях се замислял преди.
Защо му е на "Еър Форс 1" ескорт?
Оказа се, че е станала грешка.
Човекът, който се е обадил, не е казал "Ангел", а "Еър Форс 1".
Някой от разузнаването е направил обичайното за тях.
Използвал е думата "Ангел"
и е предал съобщението до бункера под Белия дом,
до вицепрезидента,
който го е предал на президента като: "Следва Ангелът".
Изумителен е обемът на погрешната информация,
защото в кризисни моменти пресяването й е занижено.
За по-сигурно хората подават всяко сведение.
Разбрахме, че голям самолет, се е разбил тази сутрин
в Западна Пенсилвания - "Боинг-767".
Не знаем дали има връзка
с това, което се случи в Ню Йорк и Вашингтон.
Когато хората научават, че четвърти самолет се е разбил,
администрацията все още търси отговор
дали причината са действията й.
Помня, че вицепрезидентът говори с Пентагона по телефона и каза:
"Трябва да сте наясно дали сте поразили цивилен самолет".
А те повтаряха: "Не можем да потвърдим".
Сигурно Пентагонът е разгледал въпроса от всички страни,
за да се увери, че отговорът ще е верен.
Накрая ни казаха: "Не, не сме го свалили ние".
Всъщност "Юнайтид 93" се разбива,
доста преди да издадат заповед за свалянето му.
Пътниците, а не правителството са се справили с похитителите.
Оказа се, че пътниците на борда
са действали по-бързо и ефективно от нас.
Втурнали се към кабината, пожертвали живота си,
за да спасят много други хора.
Все още се удивявам на силата им.
Щом се сетя за това, очите ми се насълзяват
заради саможертвата на хората в онзи ден в Шанксвил.
Джим Калстром,
бивш служител в нюйоркския клон на ФБР, е в ефир.
Джим, какво мислиш?
Първото, за което помислих, бе огромният брой жертви.
Броят им е съкрушителен.
След 50 години нашите деца ще учат
за този ден в училище,
ден, в който обявихме война на тероризма на американска земя.
Като го казваш, осъзнавам,
че в момента и друго е много важно.
Не искам да прозвучи мелодраматично.
Къде е президентът на САЩ?
Президентът поведе... Да, не знаем къде е.
Но скоро страната ще трябва да узнае.
Най-големият американски град е в руини,
военният му щаб гори,
а президентът е далеч от дома.
ВАШИНГТОН - БАЗА "БАРКСДЕЙЛ"
"БАРКСДЕЙЛ", ЛУИЗИАНА, 11:45 Ч.
Вместо във Вашингтон отидохме в Шривпорт, Луизиана.
Имаше и лек намек за хумор в онзи ден.
Когато кацнахме,
ми се стори, че наподобяваме герои от "Д-р Стрейнджлав".
Като учението с бомбардировача.
Имаше заредени бомбардировачи.
Качиха ни в някаква кола.
Нямаше бронирана лимузина за президента.
Един син "Додж" миниван щеше да отведе на сигурно място лидера на свободния свят.
Не съм виждала президент на САЩ да се вози в миниван.
Имаше военен шофьор, който явно беше толкова уплашен,
че подкара много бързо.
Докато хвърчахме по асфалта,
казах на сержанта, който караше:
"Няма членове на "Ал Кайда" в базата,
така че хайде да намалим, за да стигнем живи в щаба".
Това беше най-рисковата част от деня.
Отидохме в кабинета на командира
и влязохме вътре.
Имаше добри комуникации.
Свързахме се с Вашингтон.
Разговорите целяха да разберем
какви други сведения имаме,
какво трябва да знаем
и дали някой от враговете ни се опитва да се възползва.
Това е момент, изпълнен със съмнения.
И след като затегнахме сигурността,
искахме да се уверим, че руснаците са наясно,
че не сме насочили оръжия към тях.
Тревожех се, защото руснаците имаха учение в онзи ден.
И не искахме да разберат погрешно
какво се случваше у нас.
Ако ние вдигнем войските си, а руснаците - техните,
вдигаме ги, те - също,
не след дълго ще сме във война,
така ще се случи.
Голяма част от процедурите за отбрана са автоматизирани.
Създадени, за да сведат до минимум човешките грешки,
което съвсем естествено води до изключване на хората
в момент, в който те трябва да са част от процеса.
Обадих се на президента Путин
и казах: "Г-н президент, нашите военни са под тревога".
А той каза: "Не се притеснявайте. Нашите ще се връщат.
Отменихме учението".
Помня, че си помислих, даже се позасмях наум:
"Разбира се, знаете, че са под тревога. Виждате го".
Но точно в този момент осъзнах, че Студената война наистина е свършила.
Путин беше реагирал по подходящ начин.
При кризи от подобен мащаб
е много важно ръководителите постоянно да окуражават хората.
Не мисля, че човек може да прекали с това.
При непосредствената заплаха.
Следователно беше важно
да говоря на хората редовно, докато събираме факти.
Гледах го с погледа на репортер, но и на американец.
Искам да уверя всички американци,
че всички ресурси на правителството...
Усетих, че не само слушам думите, а и се вглеждам в лицето му.
И мисля, че това правеха повечето хора в залата,
дори да не бяха репортери.
Не бих казал, че изглеждаше измъчен,
но жестокостта на събитията бе оставила ясен отпечатък на лицето му.
Бог да ви благослови.
После отново потеглихме.
Ан Комптън от Ей Би Си се обажда.
Ще ни изведат бързо оттук... Тръгваме ли?
Питър, тръгваме и мисля...
Къде отивате, Ани? - Нямам представа.
Буш иска да се върнат във Вашингтон
и нарежда незабавно да напуснат "Барксдейл".
Помня, че се качих на "Еър Форс 1".
Бързо затвориха вратите.
И излетяхме.
Исках да се върна във Вашингтон.
Но имаше някои възражения.
Той ми казваше: "Връщаме се във Вашингтон"
и звучеше като заповед.
Казах му:
"Не мисля, че това решение е подходящо в момента".
Повтарях му го отново и отново.
Ядоса ми се. Много, много се ядоса.
Може малко да съм го скастрил.
Но исках да се прибера.
А ми казаха, че не е безопасно.
Помня, че каза: "Няма да бягам от тези хора".
Искаше да им се опълчи, готов за битка.
Началникът трябва да може да отказва на президента.
По закон "Еър Форс 1" лети по усмотрение на Тайните служби.
Трябваше да му обясним, че е наша работа
да поддържаме безопасността в офиса на президента.
и че решението всъщност не е негово.
Би трябвало да го вържат.
Демонстрираше по-скоро примирение, отколкото одобрение.
Най-важното беше, че можехме да отидем
на място с още по-добра защита и комуникации.
База "Офат" се намира на час и 15 мин на север.
Там има комуникации, чрез които да съберем
всички значими правителствени служители
чрез защитена видео връзка.
Президентът не беше доволен
и ясно показа, че това е последният им номер.
Така че да побързаме.
Много е важно как президентът е прекарал деня си,
какво са го видели да прави.
Не само за страната, а и за него.
Моментът е тежък.
Той каза, че нацията е подложена на изпитание, както и президентът.
Най-важното за повечето американци
бе да им каже, че владее положението,
че възнамерява да постави ситуацията под контрол
и, както се изрази, да преследва хората, отговорни за това, и да ги накаже.
Видях как реагира Америка.
По природа не се ядосвам лесно,
но се ядосах, че убиват американци.
Но ако си ядосан, не вземаш разумни решения.
Важно е президентът да не взема решения,
преди да разбере напълно обстановката и фактите.
Президентът ме извика в кабинета си.
Каза да отида сам.
Погледна ме и каза: "Майкъл, кой го е направил?".
Казах му, че нямам никакви сведения,
които да ни отведат до извършител,
така че можех да предложа само най-добрите си догадки.
Не прецизно анализирана информация.
А той каза: "Разбирам възраженията ти. Давай".
Точно в стила на Джордж Буш.
Така че казах: "Г-н президент, има две държави,
които са в състояние да го направят.
Иран и Ирак.
Но никоя няма да спечели,
затова не мисля, че са те".
Споделих мнението си, че щом приключим разследването,
ще открием, че е "Ал Кайда" и ще намерим Бин Ладен.
Казах му: "Г-н президент, дотолкова съм сигурен,
че залагам бъдещето на децата си".
Той замълча за почти пет минути.
Задачата ми се промени.
Да перифразирам. Задачата ми стана съвсем ясна.
Помислих си: "Ако е "Ал Кайда", какво да направим, за да ги накажем?".
БАЗА "ОФАТ" НЕБРАСКА, 14:50 Ч.
Когато стигнахме в "Офат", сред първите думи на президента бяха:
"Искам да се върна във Вашингтон".
Идеята беше да отидем в бункера и да чуем информацията.
Но от момента на пристигането си той искаше да се върне във Вашингтон.
Комптън, която е с президента цял ден, се обажда от Небраска.
По-добре да я чуем.
Ани, чуваш ли ме?
Да, Питър, и... - Какво правите в Небраска?
Не знаехме къде сме, докато не кацнахме.
Президентът Буш е тук, в базата на Стратегическото командване,
и потъна вътре, Питър.
От малка сграда с червени тухли
се спусна в подземния бункер,
където ще ръководи телеконферентна среща на Съвета за национална сигурност.
Беше пристигнал в база "Офат".
Имаше ангажименти и не можеше да се върне.
И се чувстваше като в капан.
Така усещах разочарованието му.
Не можеше да бъде там, където трябва.
Цяла сутрин
мерките за защита на президента спъват достъпа му до информация.
Но сега, на 22 м под земята
и шест часа след разбиването на първия самолет,
той най-сетне получава актуални сведения.
Джордж Тенът информираше президента от екрана
какво е открил
едва през последните няколко часа.
Дали знаехме, че е дело на "Ал Кайда"? Така мислехме.
Директорът на ЦРУ го потвърди.
Джордж каза: "Знаем, че е "Ал Кайда".
Г-н президент, ще потвърдим утре сутрин, но знаем".
А президентът попита: "Откъде знаете?".
И тогава Джордж каза,
че подобни са идеите на тези от списъка с хора, които следят.
12. АЛ ХАЗМИ, НАВАФ
Президентът се обърна и ме погледна.
20. АЛ МИДНАР, ХАЛИД
Изражението на лицето му значеше:
"Нали ти казах, че искам първи да науча".
Личеше си, че съм го разочаровал.
Президентът Буш буквално заяви от телевизионния екран:
"Обявихме война на терора
и от днес нататък това е приоритетът на нашата администрация".
Това беше първото, което ни каза.
Трябваше да се уверя, че са наясно кой е начело.
Не казвам, че някой се е противил,
но екипната работа върви по-добре, ако лидерът затвърди позициите си.
Исках да знаят, че трябва да изготвим план
и че всеки ще изиграе ролята си.
Помня, че каза на директора на ФБР:
"Работата ви се промени.
Вие, във ФБР, сте свикнали да хващате лошите след извършване на престъплението.
Работата ви вече е да спрете терористите, преди да ни атакуват".
Обадих се на асистента на Тенът,
който ми каза, че е било забранено да се разпространяват
сведенията, събрани от ЦРУ за "Ал Кайда" в онзи ден.
А аз извиках силно и употребих някои ругатни:
"Забранено за президента на Съединените щати ли?".
Дълга пауза от негова страна.
Казах му да ми ги изпрати веднага.
И треснах телефона.
Президентът изрично попита Джордж дали очаква други атаки.
А Джордж Тенът отговори: "Мисля, че това беше за днес".
След като президентът чу наличната информация
и зададе нужните въпроси,
той стана, удари с ръка по масата
и заяви: "Прибираме се".
Реших да се върна във Вашингтон.
Исках да произнеса реч пред нацията.
Но да я произнеса
от бункер някъде в Небраска, не беше моята представа за лидерство.
Казах: "Ще произнеса реч пред нацията.
Това ще стане във Вашингтон. Прибирам се".
По обратния път президентът се качи отново на "Еър Форс 1",
спря в кабината на агентите,
благодари им, потупа ги по раменете.
Спря до вратата на кабината на пресата.
Направи знак да приберем тефтерите. Не искаше да го цитираме.
После каза: "Ще пипнем тези главорези".
Погледнах през прозореца на "Еър Форс 1".
Следобедът беше толкова прекрасен.
Витаеше чувството, че най-лошото е зад гърба ни.
Денят бе изпълнен с много тъга.
Знаех, че майка и татко ще се тревожат как се чувствам.
Най-накрая се свързах с тях.
Майка ми вдигна телефона
и аз казах: "Майко, къде сте?".
Каза: "До Милуоки сме".
Попитах: "Шегуваш ли се? Какво правите там?".
"Ти свали самолета ни."
Типично за майка.
А дали се тревожех за тях? Със сигурност.
Но щом чух, че са добре, се успокоих.
Президентът почувства облекчение,
радваше се, че се връща във Вашингтон.
Мисля, че много хора се отпуснаха, защото всичко беше приключило.
А аз си казах: "Не мисля, че сме наясно какво става".
Имахме усещането, че всичко е приключило.
Двата самолета Еф 16 все още ни ескортираха,
но дали терористичните атаки бяха приключили?
Тревогата на Тайните служби се засилва
с появата на нови сведения, които повишават напрежението.
Докато летяхме,
ЦРУ изпрати по защитена връзка до "Еър Форс 1" факс с материали.
Имаше информация,
предоставена от европейска разузнавателна служба,
според която станалото в онази сутрин е първата от две вълни от нападения
срещу САЩ.
Дали част от плана им не беше да ни примамят да се върнем във Вашингтон
и тогава да задействат втората вълна?
Президентът току-що беше преживял най-ужасната атака над Съединените щати
в американската история.
А сега от разузнаването му показваха сведения,
според които щеше да ни връхлети втора вълна.
Той с нищо не показа, че е понесъл тежък удар,
но го виждах в изражението на лицето му.
Прекарах много време в мисли за нови атаки. Наистина много.
Чувствахме се доста защитени.
И изведнъж се оказа,
че група убийци е в състояние да проникне през така наречената ни защита
и да убие 3000 души за съвсем кратко време.
Докато президентът се тревожи за нови атаки,
последиците от първите удари се трупат.
ДОЛЕН МАНХАТЪН, НЮ ЙОРК 5:20 Ч.
Има риск да се срути трета сграда в Световния търговски център.
Ето, вижте.
По дяволите.
Това ли... Имаше ли хора отдолу?
Трета сграда на Световния търговски център се срути,
сграда номер седем, на 47 етажа.
На мястото е Ками Маккормик от Си Би Ес.
Внезапно всички закрещяха,
хората се разбягаха, паникьосаха се,
защото сякаш цяла стена от дим идваше да ни погълне.
Страхът по улиците на Ню Йорк
отразява настроението на мнозина на борда на "Еър Форс 1".
Заради неизвестността
имах известни притеснения, че повече няма да видя семейството си.
На много нива бяха взети мерки,
но със сигурност и други засегнати като мен, смятаха,
че няма да оцелеем до края на деня.
Спомням си, че полк. Дик Тъб, лекарят на Белия дом,
раздаде на всеки от нас хапчета.
Попитах го какви са, а той каза: "Това са "Сипро". Изпий ги".
"Сипро" е профилактично средство срещу антракс.
Трябваше да сме готови за всичко.
Изпих хапчетата.
Огледах се и си помислих:
"Не видях друг да пие хапчета".
Затова се зачетох и видях,
че пише: "Вземайте по едно на ден през следващите седем дни".
Бях изпил всичките.
Казах си: "Ама че си тъп. Току-що се самоуби".
Наистина реших, че съм се натровил.
Очевидно всичко свърши добре.
После ме подиграваха как на 11 септември съм взел свръхдоза на "Еър Форс 1".
Притеснението, че ще има втора вълна от атаки остава,
докато още шокиращи новини стигат до "Еър Форс 1".
Извънредна информация за атаката над Пентагона.
Разбрахме, че в самолета е била Барбара Олсън.
БАРБАРА ОЛСЪН 1955 - 2001
Съпругата на зам. главния прокурор Тед Олсън често коментираше по Си Ен Ен.
Когато медиите вдигнаха шум, че Барбара, съпругата на Тед Олсън, е починала,
това беше момент, в който някак не успяхме да покажем твърдост.
Беше...
Беше толкова лично.
Повечето хора, които работеха в Белия дом, познаваха Тед и Барбара Олсън.
Помня, че с Хариет Майърс бяха близки приятелки.
Когато научихме новината, на фона на всичко,
видях как президентът прегърна Хариет,
за да я утеши в този скръбен момент.
В онази нощ си легнах около полунощ,
а на възглавницата имаше бележка от Барбара.
"Тед, обичам те повече, отколкото съм вярвала, че мога."
"Ти си моят най-добър приятел и любовник, ти си всичко за мен.
Честит 61-ви рожден ден.
И знай, че мисля за теб, докато четеш това писмо.
Наспи се добре и ще празнуваме заедно в петък.
С много любов, Барбара."
ЛЕТИЩЕ САРАСОТА-БРЕЙДЪНТЪН
Почти девет часа след напускането на Флорида
и след 4800 км във въздуха...
БАЗА "БАРКСДЕЙЛ"
БАЗА "ОФАТ"
...президентът най-сетне пристига в база "Андрюс".
БАЗА "АНДРЮС"
Тя е близо до Вашингтон.
Трябваше от "Еър Форс 1" да се прехвърлим на "Марийн 1".
Обикновено това беше удоволствие. Но не и този път.
Буквално се усещаше студено, тежко напрежение.
Страхът осезателно витаеше във въздуха.
Има два хеликоптера "Марийн 1".
Единият е за примамка.
Не се знае в кой ще е президентът.
Аз бях във втория
и ми се щеше да има знак с надпис "Не, той е в другия".
Летяхме на зигзаг над дърветата,
защото така щеше да е по-трудно да ни засече някоя ракета.
И на зигзаг стигнахме до река Потомак
и видяхме облаци пушек да излизат от Пентагона.
Беше нереално, Капитолият беше пуст
с изключение на военните пропускателни пунктове на основните пътища.
А Пентагонът тлееше в далечината.
И това беше военна зона.
Никога няма да забравя тази картина.
Тя значеше, че бях президент по време на война.
Президентът погледна през прозореца
и каза: "Най-великата сграда в света гори.
Току-що стана свидетел на войната на 21. век".
Каза го високо, без да се обръща конкретно към някого.
Събираше мислите си.
Тази война беше от различен вид.
В миналото Америка беше водила войни срещу други държави.
Те имаха столици. Имаха армии - национална армия или флот.
В този случай бяхме във война с управление в сянка.
БЕЛИЯТ ДОМ, ВАШИНГТОН, 18:59 Ч.
С президента бяхме обсъждали
неговото обръщение към нацията.
Спомням си, че той усещаше,
че изглежда, сякаш са го гонили из цялата страна,
и че не излъчваше силата и увереността, от които се нуждаеха хората.
Той бе разочарован от това.
Президентът трябва да се движи решително,
за да се справи с враговете.
Ако говориш от Овалния кабинет,
това е много важно.
Започнахме работа доста бързо.
Обикновено съставянето на обръщенията на президента към нацията
отнема повече време, няколко дни.
А сега трябваше да стане за часове.
Имаше доста напрежение, докато подготвяхме обръщението към нацията.
Уморени и стресирани хора,
които планират следващите стъпки.
Това беше първата атака на територията,
на суверенната територия на Съединените щати,
от войната през 1812 г.
Почувствах, че бяхме видели истинското лице на злото.
И във всеки един момент изглеждаше, че е възможно да има друга атака.
Страната беше в шок.
Беше напрегнато, защото не бе ясно дали трябва да вдъхва увереност,
или да издава команди. Дали да не забием барабаните на войната?
Началото на речта звучеше по-успокояващо, отколкото му се искаше.
Искаше да звучи по-твърдо и това получи.
По принцип президентът задава тона
и Джордж Буш го направи.
Той знаеше какво иска.
Бяха нужни промени, за да се избегне това, което стана на 11 септември
и да се ограничи рискът.
Задачата на президента е да защитава американския народ.
ДНЕС, СКЪПИ СЪНАРОДНИЦИ, АТАКУВАХА НАЧИНА НИ НА ЖИВОТ, СВОБОДАТА НИ
Някои президенти нямат подобни грижи.
Оказа се, че не съм от тях.
След две минути.
Изпълних се с емоции,
като видях президентът да се връща в Овалния кабинет.
Беше се променил.
Беше станал военновременен президент.
Мъртва муха.
След една минута. - Благодаря.
Помня, че си мислех:
"Бях в този кабинет, в Овалния кабинет преди три дни.
Но, боже...
Завесите са същите. Килимът е същият. Но всичко е различно".
Добър вечер.
Днес, скъпи съграждани, атакуваха начина ни на живот и свободата ни
при серия преднамерени и смъртоносни терористични актове.
Хора загубиха живота си в самолетите или в офисите си.
Секретарки, бизнесмени и бизнесдами, военни и федерални служители,
майки и бащи, приятели и съседи.
Усетихме, че трябва незабавно да каже някои неща.
Неща, които нямаше да може да каже друг път.
И доктрината на Буш
"Ако укривате терорист, ще ви считаме за терорист"
бе едно от тези неща.
Разбирахме, че е смело.
Загатваше някои неща.
Затова извадих изречението,
показах му го и попитах: "Искате ли да го кажете?".
Той отговори: "Да, трябва да го кажа сега".
Продължава търсенето на хората, които стоят зад тези злонамерени действия.
Насочих всички ресурси
на нашето разузнаване и правоприлагащите органи
към търсенето на виновниците и изправянето им пред съда.
Няма да правим разлика между терористите, извършили тези простъпки,
и тези, които ги укриват.
Включването на доктрината на Буш в речта все още се обсъждаше
в минутите, преди да я произнесе,
защото бе много важно
САЩ да декларира, че който укрива терористи,
е враг на Съединените щати.
Убиха хиляди, повече, отколкото загубихме в Пърл Харбър.
Това беше война.
Аз извършвах провинението.
Исках да проявя достатъчно агресия, за да постигна нашата цел -
страната да е в безопасност.
Всички изпитвахме болка. Бяхме ужасени.
КОЛИН ПАУЪЛ, ДЪРЖАВЕН СЕКРЕТАР
Войната не е нещо, в което би участвал, ако може да го избегнеш.
Но ние сме агресивна нация.
Особено ако сме претърпели агресия.
Когато ме питат за нещата, които направихме по спешност,
ми се иска да кажа: "А вие какво бихте направили?".
Нямахме време за много обсъждане
на това как ще се справим.
Никога няма да забравим този ден,
но ще продължим напред, за да защитим свободата,
и всичко добро и справедливо в нашия свят.
Благодаря ви. Приятна вечер и Бог да пази Америка.
Тогава никой не знаеше докъде ще стигнем.
Но по един или друг начин ние се включвахме в битката като нация.
Как, къде и каква щеше да бъде тя,
колко дълго щеше да трае,
колко усилия щяхме да вложим - това никой не знаеше.
Направихме каквото можахме.
Но 3000 души умряха, докато управлявахме.
Пропуснахме ли нещо? Дали можехме да навържем нещата по-добре?
Това те тормози.
И не можеш да го превъзмогнеш,
защото по дефиниция не си направил достатъчно.
Атаката наистина се случи.
Дълго време го обмислях.
Ако сме можели да направим друго, искам някой да ми каже какво е то.
Действаш въз основа на информацията, която имаш.
Имаше еднократен, неясен намек за терористи, използващи самолети,
но не беше сведение, по което да действаме.
Добре, много благодаря. Хайде, хора.
Благодаря. Хайде.
Тъжен ден.
Благодаря.
14 СЕПТЕМВРИ 2001 Г.
След най-дългите три дни от управлението си
Джордж Буш излита към центъра на Манхатън,
за да види за пръв път с очите си сцената на разрушението.
Като наближихме Ню Йорк, на около 8-12 км от него,
пушекът се носеше на юг.
Кабината на хеликоптера се напълни
с ужасна, страшна миризма.
Сещате се, на изгоряла пластмаса, гума.
И...
На човешки тела.
Никой не продума,
а пилотът на "Марийн 1" правеше кръгове около този стълб от дим.
Можехме да видим спасителните екипи долу.
После кацнахме до Уолстрийт.
МОРСКА ПЕХОТА НА САЩ
Ние бяхме първите, които слизаха до епицентъра
след персонала на спешните служби.
Сякаш бяхме в Помпей.
Един камион за сандвичи стоеше изоставен, покрит с прах.
Сандвичите бяха вътре.
Ястията все още стояха по масите от няколко дни.
Всичко изглеждаше като замръзнало във времето.
Сякаш слизахме в ада.
С целия пушек. С вонята на смърт.
Сещате се, газите във вода.
Беше наистина съкрушително.
След като напуснахме епицентъра, отидохме в центъра "Джейкъб Джавитс".
Спряхме, агентите отвориха вратата.
Президентът излезе, а организаторът чакаше там.
Президентът каза: "Какво става?".
"Събрахме семействата на полицаите, пожарникарите
и парамедиците, които изчезнаха в епицентъра.
Искахме да им кажете нещо."
Беше толкова обезсърчаващо,
защото това бяха семейства,
които чакаха близките си да излязат от отломките.
Току-що бях видял отломките и знаех, че никой няма да излезе.
Така че моята работа беше да дам утеха, доколкото мога,
на хора, които се надяваха да стане чудо.
Последно говорих с Арлийн Хауърд.
Тя държеше една значка.
Синът й Джордж не бил на смяна в онзи ден,
но отишъл, когато се случили атаките.
Станал, облякъл униформата си, отишъл в онези сгради и починал.
Тя взела значката от трупа му, от мъртвото му тяло
и я дала на президента на САЩ, като казала:
"Аз...
Искам винаги да помните".
Това значеше никога да не забравяме. Да не забравяме жертвите.
Изминаха 20 години,
преди датата да загуби значението си за много хора.
Но и до днес хората, които го преживяха, помнят.
И тази значка ни напомня, че датата не е маловажна.
Лично аз мисля, че тя затвърди вярата ми.
Със сигурност затвърди вярата ми в американците,
защото видях най-доброто от Америка.
2977 ДУШИ СА УБИТИ ПРИ ТЕРОРИСТИЧНИТЕ АТАКИ НА 11 СЕПТЕМВРИ.
НА 2 МАЙ 2011 Г. МОРСКИ ТЮЛЕНИ ЗАСТРЕЛВАТ ОСАМА БИН ЛАДЕН,
ЛИДЕРА НА "АЛ КАЙДА".
ТЕРОРИСТИЧНИТЕ АТАКИ ДОВЕДОХА ДО 20-ГОДИШНИЯ КОНФЛИКТ В АФГАНИСТАН -
НАЙ-ДЪЛГАТА ВОЙНА НА АМЕРИКА.
В ПАМЕТ НА ЖЕРТВИТЕ НА АТАКИТЕ ОТ 11 СЕПТЕМВРИ
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева