Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Boston légi irányítás. Van egy kis gond.
Egy eltérített gép New York felé tart.
2001. szeptember 11-én Amerikát támadás érte.
- Éles vagy gyakorlat? - Ez nem gyakorlat.
Több ezer amerikai halt meg, több, mint Pearl Harborban.
Háborús cselekmény volt.
Nagyon is az volt az érzésem, hogy a gonosszal néztünk szembe.
Jól szervezett támadással akarták megroppantani az országot.
Most kaptuk a hírt.
Egy repülőgép csapódott a Világkereskedelmi Központba.
A következő 24 óra meghatározó volt, átalakította az elnökséget,
az országot
és a világot.
Még nem éltünk át hasonló krízist.
Mindannyiunkat megviselt.
Mindannyian rettegtünk.
Húsz évvel később
a kormány központi alakjai újraélik a történelmi napot.
Azzal a 747-essel nem stimmel valami.
Minden gép potenciális rakéta volt.
A Capitolium felé tartanak. El innen…
Washingtont támadják meg. A Fehér Ház lehet az egyik célpont.
Az elképesztő nap összes megörökített pillanata…
A bennfentesek körének legbelső körében
a pilóta attól félt, hogy egy belső ember az Air Force One-ra támad.
…és új, exkluzív interjúk.
Néztük a tévében.
A világ legerősebb nagyhatalmának
hatalmi centrumából semmit se tehettünk.
Az elnököt kellett kimenekíteni. Könnyű célpont lehetett.
Ez szeptember 11. eddig ismeretlen története.
Elnéztünk valamit? Előbb is rájöhettünk volna?
A ránk bízott emberek közül meghalt 3000.
Vagyis nem tettünk meg mindent.
Amerikát megtámadták.
Én meg néztem, ahogy egy gyerek olvas.
Egyre nehezebben bírta visszafogni a haragját.
Az első becsapódás baleset volt. A második már támadás.
A harmadik pedig hadüzenet.
Szept. 11.: Az elnök háborús szobájában
2001. SZEPTEMBER 11.
6.40 - LONGBOAT KEY FLORIDA ÁLLAM
Üdv! Épp melegítünk.
Gyerünk, Colos! Nyomás!
Rajta, Colos! Gyerünk!
„Rajta, Colos! Gyerünk!”
Ezen a becenéven szólított.
Letettem a kávémat és a jegyzetfüzetemet, elindultam…
A BLOOMBERG TUDÓSÍTÓJA
…utolértem, és csak mentünk.
22 és fél perc alatt fut 5 kilométert?
Szürreális élmény volt.
A titkosszolgálat embere mögöttünk futott,
egy másik meg előttünk bringázott egy géppisztollyal.
Bush megtudta, hogy Colos Keil
az NCAA terepfutóbajnoka volt.
Azt mondta: „El se hiszem, hogy elhívtam futni.”
A FEHÉR HÁZ KABINETFŐNÖKE
Bushék szeretnek nyerni.
Még az unokák se nyerhetnek társasban.
Mégis elhívott valakit,
aki lefuthatja őt a golfpályán,
és ez aggasztotta.
Mennyit futottak?
- Úgy négy és felet. - Mérföldet?
Ez az ember új magasságokba lendített.
Tudtam, hogy idejön magukhoz.
Igen. Az elejétől bírta a tempót.
- Kösz. - Adócsökkentés?
Ne most!
Emlékszem, azt mondtam neki:
„A futás után jön a CIA-eligazítás,
aztán átmegyünk egy iskolába,
és nyugis napunk lesz.”
…fok lesz 8-kor. Szeptember 11., kedd van.
8 ÓRA - MANHATTAN DÉLI RÉSZE NEW YORK
A New York-iak ma előválasztanak.
Az Erin hurrikán távol marad, így sokat fog sütni a nap.
A Giants tegnap elvesztette a nyitómeccset Denverben.
Szeptember 11. reggeléről a legélénkebb emlékem…
AZ ABC NEWS TUDÓSÍTÓJA
…a fantasztikusan szép idő.
Meleg volt, alacsony páratartalommal, az ég ragyogóan tiszta.
Az ilyen idő mindenkit felvillanyoz ez kicsit.
Egy késő nyári nap.
Az augusztusi páratartalomnak vége.
De még nincs itt az igazi ősz.
Ha ilyen az idő, még ma is eszembe jut az a nap.
Jó reggelt, itt az American 11-es járata.
American 11-es, 20 fokkal jobbra.
Aznap először a Fehér Házi irodámban voltam…
AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK ALELNÖKE
…a CIA beszámolóját hallgattam meg.
A jelentés arról szólt, hogy az al-Káida készül valamire.
A hírszerzés akkor még nem tudta egészen biztosan,
hogy pontosan mit is fognak elkövetni.
American 11-es, tartsa a 3-5-0 magasságot!
American 11-es. Itt Boston.
Itt Boston. Az Americant arra kértem, hogy emelkedjen,
de most nem kapok választ.
Az emberek 2001 nyarát a fecsegések nyarának hívták.
AZ ALELNÖK TITKOSSZOLGÁLATI KÜLÖNÍTMÉNYE
Aznap reggel 10-re megbeszélést szerveztünk,
és az ügynökök biztonsága érdekében az egyik napirendi pont az lett volna,
hogy aki családostul repül,
az legyen résen a gépeltérítések miatt,
mert ilyesmiről kaptunk információt.
De…
Az American 11-es hív?
A miénk pár gép.
Maradjon csendben, nem lesz semmi baj. Visszamegyünk a reptérre.
Az American 11-es hív?
Miközben az American Airlines 11-es járatát épp eltérítették,
az elnök a hírszerzés eligazítása után
egy floridai általános iskolába indult.
Az eligazításon semmi szokatlant nem mondtak.
AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK ELNÖKE
Nem számoltak fenyegetéssel.
Az eligazításon egyetlen szó sem esett a terrorizmusról.
A fő téma azonban egyértelműen az al-Káida volt.
Nem tudták biztosan, hogy hol, mikor vagy hogyan lesz.
AZ ELNÖK HÍRSZERZÉSI ELIGAZÍTÓJA A CIA-NÁL
Viszont rengeteget fecsegtek arról, hogy valami nagy dolog van készülőben.
Az AP Hírcsatornától Rita Foley vagyok.
8.47 - MANHATTAN DÉLI RÉSZE NEW YORK
Egy repülőgép csapódott a Világkereskedelmi Központba.
Élőben kapcsoljuk New Yorkból Robyn Walenskyt.
Robyn, mit tudsz elmondani?
Az 1-es torony felső szintjeiről ömlik a füst.
A füstöt kilométerekről látni.
Úgy tűnik, hogy a gép az épületen belül van.
A jogtanácsos irodájában bekapcsoltuk a tévéket.
A tudósítások zavarosak voltak. Senki nem tudta, mi történt.
AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK JOGTANÁCSOSA
Feltételezték, hogy egy repülőgép volt, és azt is, hogy baleset történt.
Bocs, el kell menniük. Menjenek innen! Gyorsan!
Rajta! Mozgás, uraim! Menjenek!
Barbara, a feleségem aznap reggel szállt gépre.
Elhalasztotta a szeptember 10-i útját,
mert szeptember 11-én van a születésnapom, és meg akarta várni.
Elfogott a rettegés.
Mi van a gépével? Az a gép hol van?
Az elnöki konvoj közeledett a floridai iskolához,
amikor New Yorkból elkezdtek szállingózni a megdöbbentő hírek.
Nem emlékszem, hogy hosszú lett volna az út az iskoláig.
Útközben felhívtam egy New York-i jóbarátomat,
hogy az imént futottam az elnökkel.
Fura volt a hangja, amikor felvette a telefont.
Azt mondta, egy gép csapódott az ikertornyokba.
Meg hogy: „A sógorom épp most kapott új irodát abban az épületben.
Most próbáljuk elérni.”
A sajtófurgonban
a titkosszolgálat ügynöke bekapcsolva hagyta az adóvevőjét.
És hallottuk, hogy valaki azt mondja,
Condoleezza Rice egy titkosított vonalon vár az elnökre,
hogy beszélhessen vele.
Hirtelen tapintható lett a feszültség a levegőben.
8.54 EMMA E BOOKER ÁLTALÁNOS ISKOLA
SARASOTA, FLORIDA ÁLLAM
Az elnök mindenkivel kezet fogott, majd a váróba ment.
Ott voltak a titkosított vonalak.
A FEHÉR HÁZ SZÓVIVŐJE
A helyiséget a titkosszolgálat őrzi. Ahová az elnök megy, ott van egy.
Condi Rice, a nemzetbiztonsági tanácsadó a vonalban várt.
Az asszisztensem bejött: „Repülő csapódott az ikertornyokba.”
NEMZETBIZTONSÁGI TANÁCSADÓ
Gondoltam: „Különös baleset!” És hívtam az elnököt.
Azt hittem, a pilóta hibázott.
Csak arra tudtam gondolni, hogy egy béna pilóta eltévedt.
Más szóval csupán baleset volt.
Azt mondták neki, hogy egy kis kétmotoros gép csapódott
az egyik toronyba.
Aggasztó volt, de nem tartottam nemzetbiztonsági fenyegetésnek.
Nem hittem, hogy emiatt félbe kéne szakítani az elnök programját.
A titkosszolgálat ügynökének első gondolata az,
hogy az elnök veszélyben van-e.
AZ ELNÖK TITKOSSZOLGÁLATI KÜLÖNÍTMÉNYE
„Érinti ez bármilyen formában az elnököt?”
Úgy döntöttünk, hogy az elnök pillanatnyilag nincs veszélyben.
Ezért folytatódhatott a programja.
Jó reggelt! Sziasztok!
- Szia! - Hogy vagy?
Emlékszem, hogy bejött.
Még egy hétéves is felismeri az elnököt.
Még olyan fiatalon is…
AZ ISKOLA TANULÓJA
…ámulatba ejtett, izgatott voltam,
mintha a Disney Worldbe mennék.
A szívemre tettem a kezem.
Mint amikor kisgyerekek hazafias dolgokra gondolnak.
Mindennap elmondjuk a Hűségesküt. A szívemre tettem a kezem.
- Készülj! - „Hal.”
- Igen, „hal”. Készülj! - „Hall.”
Igen. Készülj!
Itt állok a Világkereskedelmi Központ lábánál.
Egy kereskedelmi járat lehetett.
Innen úgy tűnik,
hogy az egyik oldalon bement, a másikon meg ki.
Az is lehet.
9 ÓRA - MANHATTAN DÉLI RÉSZE NEW YORK
Az ütközés ereje akkora volt, hogy az egész környék beleremegett.
Egy szemtanú van a vonalban,
aki a Empire State Buildingből hív.
Bob Bradley. Mit lát éppen?
Én láttam a gépet.
Nem tűnt irányíthatatlannak, nem olyan volt, mintha baja lenne.
Nem hánykolódott. Egyenesen az épületbe repült.
Mintha az lett volna a célja.
Nekem kell biztosítanom
az elnök számára a megfelelő kommunikációs lehetőségeket.
SZÁZADOS, A FEHÉR HÁZ MŰVELETI SZOBÁJÁNAK IGAZGATÓJA
Megkértem a csapatomat, hogy keressenek egy tévét.
Felhívtam a műveleti szobát, hogy a felettesemmel beszéljek.
Szóval épp vele beszéltem,
és az egész országgal együtt a tévét néztem,
amikor kilenc óra három perckor egy második repülőgép
csapódott a Világkereskedelmi Központ másik tornyába.
Úristen! Úristen!
- Úristen! - Jaj, ne!
Atyaég!
A második becsapódásnál a szobában lévők felhördültek.
Két dolog tudatosult bennük.
Az egyik a halálos áldozatok száma.
A másik az, hogy Amerikát támadás érte.
Abban a pillanatban az is eszembe jutott:
„Vajon mekkora az esélye annak, hogy egy gép belecsapódik
az iskolába, ahol vagyunk?”
- Készülj! - „Mosoly.”
Igen, úgy van.
Hangosan! Készülj!
„Mosoly.”
- Mi az a szó? - „Mosoly.”
Igen. Most olvassátok össze!
Az elnök mellett állva belém hasított,
hogy ő az egyetlen, aki nem tud a második becsapódásról.
Egy örökkévalóságnak tűnt, pedig csak két perc telhetett el.
A kabinetfőnök akkor úgy döntött, hogy bemegy,
és az elnök fülébe suttogja.
Andy Card mögém állt, és azt mondta:
„Egy újabb gép csapódott a kettes toronyba. Megtámadtak minket.”
Én meg néztem, ahogy egy gyerek olvas.
Alaposan megfigyeltem, ahogy a száját összeszorította.
Egy röpke pillanatra riadt volt a tekintete.
Konkrétan látni lehetett…
HELYETTES KOMMUNIKÁCIÓS IGAZGATÓ FEHÉR HÁZ
…a tévében, hogy mi jár az elnök fejében.
A szemünk láttára változott meg az,
amit az elnökségéről gondolt.
A szemünk láttára történt.
- „De.” Készülj! - „De a…”
Fontos, hogy válság idején egy szervezet vezetője
megadja az alaphangot, és ne essen pánikba.
Nem akartam felugrani a székből,
hogy megijesszem a gyerekeket.
Ezért vártam.
Úgy éreztük, hogy ki kell menekítenünk onnan az elnököt.
AZ ELNÖK TITKOSSZOLGÁLATI KÜLÖNÍTMÉNYE
Könnyű célpontot nyújthat.
Aki képes volt megszervezni az ikertornyok elleni támadást,
az könnyen kideríthette, hol tartózkodik az elnök.
Számolnunk kellett azzal, hogy a helyzet esetleg eldurvul,
ezért félrevontam az embereimet,
és megszerveztük az épület kiürítését.
„De egy nap jött egy rabló…”
Tudtam, hogy meg kell küzdeni az elnökkel,
mert maradni akar majd.
Válságban meg kell őrizni a nyugalmunkat, de szólni is kell.
Az egész ország elképzelhetetlenül megdöbbent és rettegett.
Mindig van egy vákuum, és ezt kitölti valami,
ami ebben az esetben az érzelmek áradata volt.
Tegyétek a széketek alá! Köszönjük a mai látogatást!
Felálltam, higgadtan kisétáltam, visszamentem a váróba.
Majd megbeszéljük.
Azzal kezdtem: „Hívják fel az FBI igazgatóját,
keressék meg az alelnököt,
hívják fel a műveleti szobát!”
Dan Bartlettnek azt mondtam, írjon pár megjegyzést az elnöknek.
Lóhalálában kellett összeszedni az infót,
hogy az elnök a beszédével demonstrálhassa,
hogy kézben tartja a kialakuló helyzetet.
Nem volt rá forgatókönyvünk.
Nincs olyan, hogy: „Oké, ez van,
ezt kinyitjuk, és benne lesz, hogy mi a teendő.”
Nem volt ilyen.
Megkérdeztem az elnököt, kivel óhajt elsőként beszélni.
Azt mondtam neki: „Uram, itt az alelnök.”
Legelőször arról beszéltünk,
hogy terrortámadásnak bélyegezzük-e.
Egyetértettünk abban, hogy terrortámadásnak tűnik.
Ez megalapozta az ezt követő lépéseket.
Dick Cheney-vel tisztán láttuk, hogy egy jól szervezett támadással akartak
súlyos károkat okozni az országnak.
Az irodában voltam.
9.16 - IGAZSÁGÜGYI MINISZTÉRIUM WASHINGTON
Az asszisztensem bejött, hogy Barbara hív.
Megkönnyebbülés volt, hogy tudtam, él.
Azonnal elmondta, hogy a gépét eltérítették,
aztán megszakadt a hívás.
Itt John Thomas, üzemeltetési igazgató.
Azonnal szólnunk kell mindenkinek,
hogy az American 77-es járata Charlestontól nyugatra
eltűnt a radarképről.
Véleményünk szerint eltéríthették.
A New York-i eseményeket ismerve
egy másik eltérített gép is lehet a levegőben.
Bush elnök ismerte Barbarát, aki két nappal korábban szerepelt a tévében.
ÜGYVÉD
Megvédte az elnököt.
Az elnöknek igaza van. Amelyik gyerek nem tud olvasni, az elveszett.
A programja központi eleme az oktatás.
A teljes kormányzati elit szintén ismerte Barbarát.
Az elnök és munkatársai
Floridában még az első két támadásról próbáltak információt szerezni,
és nem tudtak a harmadik gépről.
Mindenki a telefonon lógott, próbálta kideríteni, mi is történt.
Ha váratlan esemény történik,
a sajtó sokszor többet tud, mint a kormány,
mivel a kameráik mindenütt ott vannak.
Ezért a tévécsatornák adása fontos információval szolgált.
Visszajátszották az eseményeket,
és az elnök hirtelen megfordult, hogy lássa, ahogy a gép a toronyba csapódik.
Érezhető volt a feszültség. Az emberek abbahagyták a telefonálást,
hogy első alkalommal lássák, mi is történt.
Nem tudtuk elhinni.
Az a csodás nap nyugodtan indult,
aztán hirtelen drámaian megváltozott a világ.
Miközben az elnök a New York-i támadások borzalmait nézte…
a levegőben tovább mélyült a válság.
9.25 - LÉGIIRÁNYÍTÓ-KÖZPONT VIRGINIA
Korlátozni kezdtük a kiadott felszállási engedélyeket.
Egy gép se szállhatott fel.
Több mint 4000 gép volt a levegőben.
MŰVELETI IGAZGATÓ SZÖVETSÉGI LÉGÜGYI HIVATAL
Tudtam, de legalábbis sejtettem, hogy nem egy őrült gépeltérítővel van dolgunk.
Egy csoport összehangolt akciója folyt.
A légi irányítók a példa nélküli helyzettel küzdöttek,
ezalatt elfoglaltak egy negyedik gépet.
United 93-as, gép egy óránál.
Keletre 19 kilométerre. Magasság 3-7-0.
Nem látom. Keressük. United 93-as.
Hé!
Mayday…
Megvan a United 93-as?
Szerintem leszállt.
United 93-as, mondja a magasságát!
Látjátok a United 93-ast?
Fura hangokat hallunk. Most hívjuk.
- Elértétek? - Nem.
A United 93-ast utolsóként térítették el,
Bush elnök pedig beszédet készült intézni a lakossághoz,
de még nem volt egészen tisztában a támadások mibenlétével.
Hölgyeim és uraim! Nehéz percek ezek.
Ma tragédia sújtott le a nemzetre.
Itt a légiirányító-központ.
A nyugati körzet illetékese beszél.
Minden légi irányító vegye számba
a levegőben lévő gépeket!
Tudjanak minden egyes gép hollétéről!
A csapatom megkérte az ország összes irányítócsapatát,
hogy azonosítsák a gyanús gépeket.
Már a légtér lezárását fontolgattam,
de haboztam, mert tudtam, mekkora káoszt szülne.
Két repülőgép csapódott a Világkereskedelmi Központba.
Barbara visszahívott,
és el kellett mondanom neki, hogy két gép csapódott
a Világkereskedelmi Központba.
Váltottunk pár érzelmes szót,
aztán megint megszakadt a vonal.
Most egy perces néma csenddel emlékezzünk!
Kérem, üljenek le! Maradjanak ülve!
Bomba van a fedélzeten.
Itt Cleveland központ. Nem értem.
Ismételje el lassan!
Lehet, hogy a United 93-ason bomba van.
Elmondaná, miből gondolja?
Valaki ezt kiabálja a rádión.
Rendben.
Nemrég még egy iskolában voltam,
most meg valószínűleg támadás érte az országot.
Isten óvja az áldozatokat, családjaikat és Amerikát! Nagyon köszönöm.
Sarasotából biztonságos helyre kellett vinni az elnököt.
Mielőbb a géphez kellett érnünk,
mert amíg nem tudtuk, mi történik,
az elnök a levegőben volt a legnagyobb biztonságban.
Azonnal indult a konvoj,
és úgy döntöttünk, nem húzzuk az időt.
Útakadályokkal lezárjuk a kereszteződéseket,
úgy nem kell öngyilkos akcióktól tartanunk.
Útban az Air Force One felé eszméltem rá.
Azonnal szigorú védelmet kaptam.
Pokoli gyorsan száguldottunk.
Balra néztem, és megláttam,
hogy négy rendőrautó fog minket közre, kettő elöl, kettő hátul.
AZ ELNÖK VEZETŐ TANÁCSADÓJA
Oldalvédként jöttek.
A titkosszolgálat azt mondta:
„Féltünk, hogy a konvoj autós bombába botlik,
és azt akartuk, hogy a bomba 5-6 méterrel odébb robbanjon,
ezzel növelve az elnök esélyét a túlélésre.”
Kijózanító volt.
Egyre jobban aggódtak az elnök biztonságáért…
így az alelnök is szigorúbb védelmet kapott.
9.36 - A FEHÉR HÁZ WASHINGTON
Kivágódott az ajtó,
és besietett Jimmy Scott, a titkosszolgálat egyik ügynöke.
A jobb kezével megfogta hátul a nadrágszíjamat,
a másik kezét a vállamra tette.
Szó szerint felkapott, és az ajtó felé vitt.
Az ügynök azt mondta, hogy erre tart egy gép.
Nem tudtuk, milyen messze van…
AZ ALELNÖK KABINETFŐNÖKE
…de 800 kilométeres sebesség mellett
hamar beeshet az ajtón.
Légierő. Miben segíthetek?
Egy repülőgép tíz kilométerre van a Fehér Háztól.
A Fehér Háztól tíz kilométerre?
Igen. Délnyugati irányban.
Jimmy kivitt a folyosóra,
le a nyugati szárny lépcsőjén.
Az ügynöknek le kellett vinnie minket
a vészhelyzeti központba.
Ismertem Jimmyt, tudtam, milyen képzett.
Ha így siet, akkor jobb, ha nem húzom az időt.
Amúgy se volt sok választásom.
A gép eltávolodik.
El a Fehér Háztól?
- Igen. - Útirányt vált.
Nem tudja a gép típusát? Nem tudja, ki az?
Semmit nem tudok. Fogalmam sincs.
Nagy volt a zűrzavar, nem tudtuk, mi van,
vagy hogy hol vannak a gépek.
Akkor részben az volt a gond, hogy nem ismertük a támadás mértékét.
Egy ismeretlen gép repült a Capitolium felett,
a légi irányítók így a Gofer 06 hívójelű teherszállítót kérték meg,
hogy azonosítsa.
Gofer 06, gép 11 óránál,
gyorsan halad, nyolc kilométerre északra.
Típusa és magassága ismeretlen.
Itt Gofer 06. Látjuk a gépet 12 óránál.
Látja, milyen gép?
Egy 757-es lehet, uram.
Az ember első gondolata az,
hogy New York után Washingtont támadják meg.
A gép tovább ereszkedik,
és úgy látom, északkelet felé fordult.
Nem volt időnk szörnyülködni.
Minden gép potenciális rakéta volt.
9.37 - A PENTAGON WASHINGTON
- Itt a Gofer 06. - Hallgatom.
Úgy látom, a gép a Pentagonba csapódott.
- Látja? - Igen. Berepült a Pentagonba.
Úgy látom, a Pentagonba csapódott.
A gép az épületbe repült.
A műveleti szobába mentem,
megpróbáltam elérni a nemzetbiztonsági vezetőket.
- Hátra! - Menjenek hátrébb!
Colin Powell Peruban tárgyalt az Amerikai Államok Szervezetében.
Azt mondták, George Tenet, a CIA igazgatója már lement a bunkerbe.
És azt, hogy: „Nem érjük el Rumsfeld minisztert.
Csak csöng és csöng a telefonja.”
Aztán a tévében láttuk, hogy egy gép repült a Pentagonba.
Felhívtam az elnököt. Azt mondta: „Már elindultam vissza.”
Akkor olyasmit tettem, amit addig soha, és többé nem is fogok.
Rákiabáltam az Egyesült Államok elnökére.
„Maradjon, ahol van! Megtámadtak minket.”
A Pentagonhoz tartó egységek
legyenek óvatosak!
Terrortámadással állhatunk szemben.
Akkor döbbentem rá, hogy hadban állunk.
Az első becsapódás baleset volt. A második már támadás.
A harmadik pedig hadüzenet.
Uramisten!
Élőben jelentkezünk Washingtonból,
és a Pentagon épületéből ömlik a füst.
Egy kormányzati irodában voltam a Pentagontól három kilométerre.
Tudtam, mi lesz, és meg is láttam.
Tudtam, hogy a legnagyobb félelmem vált valóra.
Az biztos az American járata, amelyiken Barbara is utazott.
Nem tudjuk, hogy bomba robbant-e,
vagy újabb repülőtámadás történt
az Egyesült Államok hatalmát jelképező másik épület ellen.
Tehetetlenséget éreztem.
Fel nem bírtam fogni, hogy ezzel az országgal ilyesmi történik.
Ijesztő volt, és rettegést éreztem.
Amikor megtudtuk, hogy az American 77-es a Pentagonba csapódott,
leállítottam a forgalmat.
Minden gépnek le kellett szállnia a legközelebbi reptéren,
úti céltól függetlenül.
Mindenki várakozzon! Itt az irányítóközpont!
Azt kérjük, hogy amint lehetséges,
valamennyi gép szálljon le!
Úti céltól függetlenül minden gépnek mielőbb le kell szállnia.
A légtér ellenőrzése érdekében ennyit tudtam tenni.
Gondoltam: „Ha mindenki leszáll, akkor a maradékkal már elboldogulunk.”
Nem hittem, hogy olyan sok gép marad fent, ami bajt okozhat.
Úgy tűnik,
lehetséges, hogy az országot egy ismeretlen elkövető megtámadta.
Szerintem nem kérdés.
Képeket kapunk.
A személyzeti iroda épületét látjuk Washingtonban,
amit a Fehér Házzal együtt épp most ürítenek ki.
A folyó túlpartjáról a Pentagonból füstfelhő száll a levegőbe.
Otthonról úgy tűnt, hogy az egész kész káosz.
ELNÖKI TANÁCSADÓ
Be kellett mennem az irodába, de nem tudtam, hogyan.
Washington belvárosát lezárták.
A kabinetfőnökömmel beszéltem épp telefonon a Fehér Házban,
és azt mondta: „Le kell tennem. Azt mondták, rohanjunk.”
Én meg: „Akkor menjen!”
Feltételeztük, hogy a Fehér Ház lehet az egyik célpont.
A titkosszolgálat kiürítette az épületet.
- Hátra! - Menjen, aki nem kell ide!
Ez nem gyakorlat! Gyorsan!
A hangok egyre erőteljesebbek és erősebbek lettek.
A FEHÉR HÁZ HELYETTES SZÓVIVŐJE
Minket sürgettek, hogy menjünk onnan, gyorsan!
El innen! Menjenek haza!
Emlékszem, összenéztem egy nővel.
A titkosszolgálat embere volt, és rám kiáltott:
„Le a magas sarkút, és futás!”
Azzal a 747-essel nem stimmel valami.
Tizenkét óránál. Élesen fordul. Basszus!
- Állj! - A Capitoliumhoz tart.
Mindenki hagyja el a Capitoliumot!
Washington utcáin az autók megálltak az út közepén…
ALELNÖKI TANÁCSADÓ
…járó motorral, nyitott ajtókkal.
Az emberek rohangáltak. Szállt a füst.
Mint a Mad Maxben.
…mindenki hátra, el onnan!
Veszitek? Menjetek el onnan!
Az USA történetében először állt le a légi forgalom,
a Capitoliumon rettegés lett úrrá,
a további fenyegetések miatt pedig az elnök biztonságáért aggódtak.
Ahogy kiértünk a reptérre,
azt a hírt kaptuk, hogy az Air Force One is célpont lehet.
Lehet, hogy van valaki a kifutó végén, aki veszélyt jelent.
Mondjuk, egy Stinger rakétával vár,
vagy akár egy nagy erejű lőfegyverrel.
Sürgettek mindenkit,
hogy mielőbb szálljunk fel a gépre.
Kiabáltak, hogy: „Rajta! Mozgás!” Hogy igyekezzünk.
Emlékszem, hogy féltem, ahogy felrohantam a lépcsőn,
és csapongtak a gondolataim:
„Még sose féltem az elnök mellett.”
A légierő emberei az ajtóban vártak,
és eléggé megviseltek voltak.
Tillman ezredes azt mondta:
„Repülhetek az ellenkező irányba is,
de még egy 747-es se szállt fel ilyen éles szögben,
úgyhogy az elnök mindenképp üljön le!”
Azt mondtam: „Azt bízza rám! Csak menjen!”
Úgy döntöttek, megfordulnak,
hogy elkerüljék a kifutó végén a lehetséges támadót,
és kimaxolják a gép teljesítményét.
EZREDES, A LÉGIERŐ PARANCSNOKA
Teljes gőzzel mentünk. A gép könnyű volt, utasok alig voltak.
Mielőbb fel akartunk szállni, hogy eltűnjünk onnan.
Az ülésem úgy 15 méterre volt, és álltam,
rajtam kívül mindenki ült, és bekötötte magát.
Szóval ott álltam az elnök mellett,
akkor a hajtóművek felbőgtek, és száguldani kezdtünk a kifutópályán.
Mire azt mondtam: „Ez nem lehet igaz. Nem így szoktunk felszállni.”
A lábam betámasztottam az elnök asztalához, a hátamat a falhoz nyomtam,
és beszorítottam magam.
Az elnök átnyúlt a karjával.
Nem szeretnék még egyszer olyan szögben felszállni, mint akkor.
Részben súlytalanná váltam.
Konkrétan lefagytam.
Mindenkit elragadtak az érzelmek.
Próbáltam nyugodtan viselkedni,
de egyesek hiperventiláltak vagy…
„Most mihez kezdünk?”
És a rettegés ragályos,
de nem akartam, hogy mindez befolyásolja
az elnökre váró döntéshozatalt.
Ezért pár embert elkülönítettünk.
Információt akartam,
hogy racionális döntéseket hozhassak.
Az elnök azt mondta: „Hívja fel George Tenetet!”
Ő volt a CIA igazgatója, a főnököm.
„Mondja meg neki, hogy nekem szóljon elsőként,
ha bármit kiderít az elkövetőkről.”
Az elnök minél többet meg akart tudni a támadásokról,
eközben rögtön új feladat várta.
Aznap az Air Force One fedélzetén
bajok voltak a kommunikációval.
Folyton bedöglött a telefon, ami az elnököt köti össze
az alelnökkel és a Fehér Ház alatti bunkerben tartózkodókkal.
Az elnök végtelenül frusztráltan tartotta kezében a kagylót.
Ezért nem volt folyamatos a kommunikáció.
ÉLŐ FOX NEWS HÍRADÁS
Az Air Force One-on nem volt műholdas tévéadás.
Ezért csak ott láttuk az adást,
ahol az útközben érintett városok földi antennája
olyan erős jelet adott,
hogy 12 000 méter magasan is fogni lehetett.
Ahogy a helyi adókörzetek felett repültünk,
hol volt adás, hol nem, ugrált a kép…
Kísérteties volt, mert nem volt folytonos az adás.
Az adásra szegeződött a tekintetünk,
mert új információval szolgált.
Aztán ahogy haladtunk tovább, és a jel gyengült,
a tévé képernyője szürkére váltott.
Ha belegondolok, elképesztő, hogy ott volt a legnehezebb infóhoz jutni,
ahol alapból úgy kellett volna megcsinálni a rendszert,
hogy az elnökhöz jusson el a legtöbb információ.
A támadások kezdete után csupán 73 perccel
az Air Force One véletlenül végre olyan erős jelet fogott,
hogy rendes képet kaptak.
9.59 - MANHATTAN DÉLI RÉSZE NEW YORK
Másodszor. Másodszor, kettő, egy.
Ennyire közelíthetjük meg a Világkereskedelmi Központot.
Láthatják a tűzoltókat, a rendőröket, az FBI ügynökeit.
Láthatják továbbá a tornyokat…
Egy hatalmas robbanás miatt hullik ránk a törmelék. Tűnjünk el innen!
Jaj, ne!
- Úristen! - Jaj, ne!
Istenem!
Basszus! A mindenit!
Jaj nekem!
- Banyek! Hűha! - Nyomás! Gyorsan!
Mögötted!
Ó, basszus!
A képek beleégtek az agyamba.
Az Air Force One-on csak a gép hangját lehetett hallani.
Elborzadtam.
És gyomorforgató volt.
- Maradjon ott! - Ne mozduljon!
Maradjon!
Szinte megbabonázott minket.
Elborzadva néztük, néma csendben.
Arra gondoltunk, hányan halhattak meg abban a pillanatban.
Egy embert láttam, aki minden tőle telhetőt megtett,
hogy az érzelmeit kordában tartsa.
Egyre nehezebben bírta visszafogni a haragját.
Ott érlelődött benne…
„Azt hiszitek, megúszhatjátok?”
Tudtam, hogy ez támadás,
és elnök lévén meg kellett védenem az országot.
De még mindig nem tudtam, kikkel állok szemben.
Az egyik feladatom az volt, hogy szétrúgjam a valagukat.
Washingtonba akartam menni.
Én voltam a főparancsnok.
Ott akartam lenni a tűzvonalban.
Mondtam, hogy nem lehet.
„Amíg a Fehér Ház és Washington nincs biztosítva,
addig nem mehetünk oda.”
Szó se lehetett arról, hogy egy veszélyes helyre vigyük.
Azt javasoltam, hogy kelet helyett menjünk nyugatra.
Hirtelen megéreztem, ahogy a gép megfordul és irányt vált.
Odahívtam Andyt, hogy: „Menjünk Washingtonba!”
Ő meg: „Egyáltalán nem javaslom.”
Szóltam az elnöknek, hogy a Barksdale légi támaszpontra megyünk,
hogy kiderítsük, mi a helyzet.
Onnan beszélhet a lakossághoz.
A támaszpontot már riadóztatták,
a legmagasabb készültség volt érvényben.
Az elnök azonban ragaszkodott Washingtonhoz.
Azt mondta:
„Én vagyok az Egyesült Államok elnöke. Visszamegyünk Washingtonba.”
Erre én: „Ne hozzon ilyen döntést!
Szerintem nem kéne most ilyen döntést hoznia.
Nem tudunk eleget.”
Mire ő: „Itt és most így döntök.”
Beszéltem az elnökkel,
és azt javasoltam, hogy még ne jöjjön vissza.
Washingtont és New Yorkot megtámadták,
és lényeges, hogy mi ketten, az elnök és az alelnök,
ne legyünk egy helyen.
Andy Cardnak a gépen és nekem a telefonban
végül sikerült lebeszélnünk.
„Még ne! Még ne!”
Mert nem lehetett tudni, mi lesz.
Egyikünk számára se volt kérdés,
hogy én vagyok a főparancsnok.
Ezért volt szükség arra, hogy a csapatom tisztában legyen
az utasítási lánccal és az elnök szerepével.
De mondanom se kell,
hogy a biztonságiak számára a kormányzás folytonossága fontos tényező volt.
Örültünk, hogy az elnök beleegyezett,
és nem akart mindenáron visszamenni Washingtonba,
így a Barksdale támaszponton össze tudtuk szedni magunkat,
és meg tudtuk tervezni, hogy hogyan tovább.
Gép alattunk.
56865-ös, itt Cleveland központ, vettem.
Van egy kérdésem. Ott egy 757-es.
Nem látják véletlenül? Közölné a magasságát, ha lehet?
Délkelet felé tart.
Látjuk.
Mögöttünk van, úgy 300 méterrel felettünk.
Mostanra már csak egy eltérített gépről tudtak.
A légi irányítók egy másik gép segítségével követték nyomon.
Ereszkedik. Közelít a magasságunkhoz.
Látjuk, igen.
56865-ös. Ne menjenek a közelébe!
Mielőbb forduljanak északnak!
Nem csak a légi irányítók nem kaptak elég információt.
A Fehér Ház alatti bunkerben ugyanez volt a helyzet.
Harci bizonytalanság volt.
Hallottunk járatszámokat…
A FEHÉR HÁZ HELYETTES KABINETFŐNÖKE
…a problémás gépek kapcsán.
Folyamatosan kaptuk a jelentést a még fent lévő gépek számáról,
arról, hányról nem tudnak.
A gépek ide-oda röpködtek.
Jelentették, hogy a külügynél felrobbant egy autóba rejtett bomba.
Rengeteg információ keringett,
és sok közülük nem volt igaz.
Most mit csinál?
Mintha kissé északnak fordulna. Az lehet?
Igen. Mintha ingatná a szárnyait.
A bunkerben lévőket az foglalkoztatta,
hogy a terroristák vajon hány gépből csináltak fegyvert,
azok milyen célpontok felé tartanak,
és mit tegyünk.
Mert fogalmunk se volt.
A gép ide-oda inog.
Köszönöm.
Nincs írásos kézikönyv arra,
hogy ilyenkor mi a teendő.
Tulajdonképpen vakon repültünk.
KÖZLEKEDÉSI MINISZTER
Az alelnökkel szemben ültem,
amikor bejött a szárnysegéd,
és jelentette, hogy egy másik gép tart déli irányba Washington felé.
Feltehetően egy eltérített gép.
Kiderült, hogy ez volt a United 93-as járata.
Engedélyt kért az alelnöktől, hogy a légierő közbeléphessen.
Az alelnök egy katonai kifejezéssel élt.
AZ ALELNÖK SZÁRNYSEGÉDJE
„Célpontot kiiktatni!”
A teremben lévők tudták, mit jelent.
„Lőjék le a gépet!”
Mindenki elhallgatott, ahogy felfogták,
hogy milyen parancs hangzott el.
Felhívtam az elnököt.
Engedélyezte, hogy azt kell tenni.
Nem tudtuk, hány gép van még fent,
hányat térítettek el.
Döntést hoztam.
Hogy szívesen tettem-e? Nem.
Hogy nyugodtan döntöttem-e így? Igen.
A United 93-as. Tudnak róla valamit?
Igen, földet ért.
- Földet ért? - Igen.
Mikor szállt le? Mert nem tudjuk…
Nem szállt le.
Ó, akkor lezuhant?
Igen, valahol Camp Davidtől északra.
Az egyik őr bejött és azt mondta:
„Célpont kiiktatva.”
Az alelnök azt kérdezte: „Leszedték a gépet?”
És azt mondta: „Célpont kiiktatva.”
Az alelnök rám nézett, és azt kérdezte: „Mi iktattuk ki?”
Mire én: „Nem tudom.”
Minden okunk megvolt azt hinni, hogy mi szedtük le a gépet.
A bunkerben lévők azt találgatták,
vajon ők lövették-e le a United 93-ast,
a figyelem azonban ismét New Yorkra irányult.
Egy órával ezelőtt a benzinkúton
az emberek megfordultak, hogy lássák a füstöt.
10.28 - MANHATTAN DÉLI RÉSZE NEW YORK
A boltokból kijöttek bámészkodni.
Most nagy csoportokba gyűlnek.
Az egyik sarkon az emberek kézen fogva imádkoznak.
A Manhattan hídon állok, amit lezártak…
Csak gyalogosforgalom van.
Néhányan átsétálnak a hídon, de nem tudnak…
Látok valamit… Mintha az épület…
Összedől az épület?
A kettes torony épp összedől?
Igen, a kettes torony az. Biztosan az.
Nem összedőlt, hanem megolvadt.
Az agyam nem fogta fel a látottakat.
Az Egyesült Államokat komoly támadás érte.
Világosan láttuk, hogy rengeteg emberéletet követelt.
Brutális volt.
Néztük a tévében. A világ legerősebb nagyhatalmának
hatalmi centrumából semmit se tehettünk.
Mégis ott kellett kitalálnunk,
mivel akadályozhatnánk meg a további eseményeket.
Az országos tragédia pillanataiban
az Air Force One fedélzetén és a bunkerben
a kormány tagjai próbálták ismét kézbe venni az irányítást.
Nem volt megfelelő kommunikációs berendezésünk.
Ha van egy képernyő…
Nem tudtuk, mi van odakint,
mert ha kép volt, akkor hang nem.
Ha hang volt, akkor kép nem.
Rémisztő volt.
Az országgal együtt mi se tudtuk, mi történik.
Ijesztő időszak volt.
A kormány nem készült fel az ilyen helyzetekre.
A bunker elavult volt.
Legalább 20 éves bútorokkal és technológiával.
Emlékszem, hogy a bunker létesítményvezetője félrevont,
amikor az oxigén szintje vészesen alacsony szintre csökkent,
mivel túl sokan voltak odalent.
Mindenki elpilledt. Valami nem stimmelt.
Elhasználtuk az oxigént,
és a kilélegzett szén-dioxidot lélegeztük be.
Megmérgeztük saját magunkat.
Végül egy csomóan átmentek máshová.
Akikre ott nem volt szükség.
A bunkerben lévők a hiányosságokkal küzdöttek,
ezalatt az Air Force One-ra leselkedő fenyegetés hírét
azonnal megosztották az elnökkel.
Jött egy hívás, hogy: „Most az Angyal jön.”
Ez volt az Air Force One kódneve.
Mindenkit kirázott a hideg.
Ki tudja az Air Force One kódnevét?
Amikor Tillman ezredes, az Air Force One pilótája meghallotta,
a légierő egyik biztonsági emberét állította
a pilótafülkéhez vezető lépcső aljára.
Azt az utasítást kapta, hogy senkit nem engedhet fel.
Gondolják csak el!
A bennfentesek körének legbelső körében
a pilóta attól félt, hogy valaki az elnök környezetéből,
egy belső ember, az Air Force One-ra támad.
A lehetséges támadási módokat találgattuk.
A legrosszabbra is felkészültünk.
A levegőben támadnak majd. Fel kellett rá készülni.
Amint kiderült, hogy az elnök a célpont,
nem kockáztattunk.
Begyűjtöttük a fegyvereket.
Minden lehetséges óvintézkedést megtettünk.
De nem lehet tudni.
Az elnök a gép elejében van.
A kabinet tagjai és a titkosszolgálat középen volt,
a média és a vendégek hátul foglaltak helyet.
Az ügynököket a gép elejébe vittük,
az elnök kabinjának közelébe,
hogy senkit ne engedjenek a gép elejébe.
A kabinet legmagasabb rangú tagjai is csak akkor mehettek oda,
ha az elnök hívatta őket.
A gépen megszigorították a biztonságot,
de továbbra is külső támadástól tartottak.
Az Air Force One véletlenszerűen repül.
Értem.
Nem tudjuk, hová tart,
és nincs légi kísérője.
- Még most sincs? - Nincs.
Szent ég!
Akkor és ott
céltáblaként repültünk.
És nem ismertük a támadás mértékét.
Nem tudtuk, hogy az elején, a közepén vagy a vége felé járunk-e.
Sokak szerint az ember az Egyesült Államok elnöke mellett
érezheti magát a legnagyobb biztonságban.
Akkor először ez erősen kérdésessé vált.
„Talán most nem ez a legjobb hely számomra.”
Egyszer csak hívtak a rádión.
Két F-16-os volt az. „Fedezzük önöket.”
Nagyszerű érzés volt, mert a mieink jöttek, és mellettünk repültek.
Fél térdre ereszkedtem,
az ablak alatti permen könyökölve néztem ki az ablakon.
Sokan azt hiszik, hogy az Air Force One-t mindig követi egy vadászgép,
pedig országon belül szinte soha.
És…
A FEHÉR HÁZ HELYETTES SZÓVIVŐJE
Ez telibe talált.
Nem volt…
Ez nem volt betervezve.
Miért kell kíséret az Air Force One mellé?
Kiderült, hogy rengeteg hibát vétettek.
A telefonáló nem említette az „Angyal” nevet. Air Force One-ról beszélt.
Az egyik hírszerző rutinból adta át az értesülést.
Ő használta az „Angyal” szót,
és a Fehér Ház alatti bunkerbe már így jutott el a hír az alelnökhöz,
aki „Angyal”-ként adta tovább az elnöknek.
Válsághelyzetben megdöbbentően sok téves információ
jut tovább, ilyenkor az emberek nem disztingválnak,
és a biztonság kedvéért mindent továbbadnak.
Jelentések szerint egy nagy gép zuhant le
Pennsylvania nyugati részén. Egy Boeing 767-es.
Nem tudjuk, az eset kapcsolatban áll-e a New York-i és washingtoni eseményekkel.
A lakosság a negyedik gép, a United 93-as becsapódásáról értesült,
eközben a kormány még mindig nem tudta,
hogy ők vitték-e földre a gépet.
Az alelnök a Pentagonnal beszélt telefonon:
„Tudniuk kéne róla, ha lelőttek egy civil repülőgépet.”
Ők pedig azt mondogatták, hogy nem tudják megerősíteni.
Biztos, hogy a Pentagon alaposan megfontolta a kérdést,
hogy biztos jó választ adjanak.
Végül azt mondták: „Nem mi lőttük le.”
A United 93-as még jóval a tűzparancs kiadása előtt lezuhant.
Nem a kormány, hanem az utasok szálltak szembe a gépeltérítőkkel.
Kiderült, hogy a gép utasai
nálunk gyorsabban és hatékonyabban léptek fel.
Azok az emberek az életüket adták,
ezzel sok más ember életét megmentették.
És még ma is csodálatra méltónak tartom az ilyen jellemet.
Megkönnyezem, ha eszembe jut,
hogy milyen áldozatot hoztak aznap Shanksville-nél.
Jim Kallstrom,
a New York-i FBI-iroda egykori munkatársa van a vonalban.
Jim, mit gondol a történtekről?
Első gondolatom az áldozatok száma volt.
Elképesztően sok a halálos áldozat.
Ötven év múlva a gyerekeink az iskolában tanulnak majd a napról,
amikor amerikai földön hadba léptünk a terroristákkal.
Most, hogy mondja,
valami fontos dologra jöttem rá.
Nem akarom túldramatizálni.
De hol az Egyesült Államok elnöke?
Az elnök vezette… Tudom, hogy nem tudjuk, hol van.
De hamarosan meg kell tudnunk, hogy hol van.
A legnagyobb amerikai várost feldúlták.
Az ország katonai központja lángokban állt,
és az elnök valahol a távolban járt.
BARKSDALE LÉGI TÁMASZPONT
11.45 - BARKSDALE LÉGI TÁMASZPONT LOUISIANA ÁLLAM
Washington helyett a Louisiana állambeli Shreveportba mentünk.
Aznap volt pár humoros pillanat is,
például az, hogy amikor földet értünk,
azt hittem, a Dr. Strangelove című film díszletéből léptünk elő.
Épp a bombázókkal gyakorlatoztak.
És felfegyverzett bombázókat láttunk.
Valami járműbe ültünk.
Nem volt ott az elnöki páncélozott autó.
Egy kék Dodge egyterűvel helyezték biztonságba a szabad világ vezetőjét.
Még egy elnököt se láttam egyterűben utazni.
Egy katonai sofőr ült a volánnál, és annyira félt,
hogy elszáguldott velünk.
A kifutópályán repesztettünk,
és azt mondtam az őrmesternek, aki vezetett:
„Nem hinném, hogy itt lenne az al-Káida,
úgyhogy szép nyugodtan vigyen minket a bázisra!”
Egész nap akkor voltam a legnagyobb veszélyben.
Beértünk a parancsnoki irodába,
és bementünk.
Jól felszerelt volt.
Odaszóltunk Washingtonnak.
Azt akartuk megtudni,
hogy milyen híreket kaptunk.
Mit kell még tudnunk?
Az ellenség nem próbálja meg ezt előnyére fordítani?
Nagy volt a bizonytalanság.
És ahogy megerősítettük a védelmet,
gondoskodni kellett arról is, nehogy az oroszok azt higgyék,
hogy feléjük fordítjuk a fegyvereket.
Aggasztó volt, hogy a szovjetek aznap épp gyakorlatoztak.
Nem akartuk, hogy félreértsék azt,
ami nálunk történik.
Ha készültségbe helyezzük a csapatokat, és az oroszok szintén,
a sok készültség eredménye az, hogy hirtelen hadiállapot alakul ki,
és olyankor bármi megtörténhet.
A védelmi lépések zöme automatikus.
Ez azért van, hogy minimalizálják az emberi hibát,
és ez azzal is jár, hogy kizárja az embereket,
amikor pont hogy részt kéne venniük a folyamatban.
Felhívtam Putyin elnököt,
és azt mondtam: „Elnök úr! A haderőnk magas készültségbe lép.”
Mire ő: „Ne aggódjon! A mieink visszavonulnak.
Lefújtuk a gyakorlatot.”
És arra gondoltam, majdhogynem elnevettem magam:
„Még szép, hogy tudnak róla. Hiszen látják.”
Akkor jöttem rá, hogy a hidegháború valóban véget ért.
Putyin helyes döntést hozott.
Egy ekkora válságban
az ország vezetésének folyamatosan nyugtatnia kell a lakosságot.
És úgy vélem, hogy közvetlen válságban
sosem lehet eléggé megnyugtatni őket.
Ezért a tények megismerésével egyidőben
folyamatosan tájékoztatnom kellett az embereket.
Újságírói szemmel, de ugyanakkor amerikaiként is tekintettem rá.
Szeretném biztosítani a lakosságot…
hogy a szövetségi kormány minden erejével…
Az arcát éppúgy figyeltem, mint a szavait.
És szerintem minden jelenlevő így tett, akár újságíró volt, akár nem.
Nem mondanám, hogy hajszoltnak tűnt,
de az események súlya kiült az arcára.
Isten áldjon mindannyiunkat!
Aztán indultunk tovább.
A vonalban van Ann Compton az ABC-től.
Lehet, hogy elmegyünk… Indulunk?
Peter, indulunk, úgyhogy szerintem…
- Hová mentek? - Fogalmam sincs.
Bush elnök Washingtonba akart menni,
ezért elrendelte, hogy mielőbb induljanak el Barksdale-ből.
Emlékszem, ahogy beszálltam a gépbe.
Gyorsan becsukták az ajtót.
És már repültünk is.
Washingtonba akartam menni.
De páran ellenezték.
Azt mondta, hogy visszamegyünk Washingtonba,
vagy inkább utasított.
Erre azt feleltem:
„Nem kéne így döntenie.”
Megállás nélkül ezt hajtogattam.
Nagyon dühös lett rám. Borzasztóan megharagudott.
Lehet, hogy lehordtam a sárga földig.
De haza akartam menni.
A biztonságiak azonban azt mondták, hogy nem biztonságos.
Azt mondta: „Nem fogok elbújni előlük.”
Harcolni akart. Készen állt a küzdelemre.
Ebben a feladatkörben tudni kell nemet mondani az elnöknek.
Az Air Force One útjáról a törvény szerint a titkosszolgálat dönt.
El kellett magyaráznunk neki, hogy az a dolgunk,
hogy az Egyesült Államok elnökét biztonságban tudjuk,
és hogy igazából nem ő dönti el.
Szinte őrjöngött.
Vonakodva beleegyezett, de nem értett vele egyet.
A lényeg az volt, hogy ahová megyünk,
az a hely biztonságosabb lesz, és jobb lesz a kommunikáció.
Az Offutt légi támaszpont egy és negyed órányira van,
és a helyszín lehetővé tette,
hogy a kormány fontos tagjai biztonságos videókonferencián értekezzenek.
Az elnök ennek nem örült,
és világosan megmondta, hogy ez volt az utolsó húzásuk.
Jobb lesz, ha sietnek.
Alapvető fontosságú,
amit ma az elnök tesz, amit részéről látunk.
Nemcsak az országnak, hanem neki is.
Kritikus időszak ez.
Elmondása szerint az országot és az új elnököt teszi próbára.
A legtöbb amerikai számára most az a legfontosabb,
hogy az elnök tudassa velük, ura a helyzetnek,
kész átvenni az irányítást,
és ahogy ő mondta, levadássza és megbünteti a felelősöket.
Láttam az ország reakcióját.
Én nem szoktam dühöngeni,
de feldühített az, hogy amerikaiak haltak meg.
De a dühös ember nem képes racionális döntéseket hozni.
Az elnök nem hozhat meg egy döntést,
amíg nincs teljesen tisztában az összefüggésekkel és a tényekkel.
Az elnök az irodájába hívatott.
Csak engem.
Rám nézett, és azt kérdezte: „Michael, ki tette?”
Elmondtam, hogy nem láttam olyan hírszerzési értesülést,
ami elvezetne minket az elkövetőkhöz,
úgyhogy csak találgatni tudok.
Nem fogok alaposan kielemzett értesüléssel szolgálni.
Azt mondta: „Megértettem, lépjünk tovább!”
Ez nagyon is jellemző volt az elnökre.
Azt mondtam: „Elnök úr, két nemzetállam van,
amely képes ilyesmire.
Irán és Irak.
De egyiküknek sem származik belőle előnye,
szóval nem hinném, hogy ők voltak.”
Elmondtam, hogy véleményem szerint a nyomok
az al-Káidához és bin Ládenhez vezetnek majd.
Azt is mondtam: „Elnök úr, szinte biztos vagyok benne,
és feltenném rá a gyerekeim jövőjét.”
Aztán majdnem öt percen át csak ült.
Más lett a feladatom.
Máshogy mondom. Világossá vált a feladatom.
Gondoltam: „Ha az al-Káida tette, hogyan torolhatjuk meg?”
14.50 - OFFUTT LÉGI TÁMASZPONT NEBRASKA ÁLLAM
Offuttban az elnök szinte rögtön azt mondta, hogy:
„Azonnal vissza akarok menni Washingtonba.”
A terv az volt, hogy lemegyünk a bunkerbe az eligazításra.
De az érkezése pillanatától az foglalkoztatta,
hogy Washingtonba akar menni.
Nebraskából jelentkezik
telefonon Ann Compton, aki egész nap az elnökkel volt.
Nehogy megszakadjon a vonal!
Annie, hallasz?
- Igen, hallak, és… - Mit csináltok Nebraskában?
Csak a leszállás után derült ki, hol is vagyunk.
Bush elnök a Stratégiai Parancsnokság központjában van,
és valahová eltűnt, Peter.
Bement egy vörös téglás kis épületbe,
lement a föld alatti bunkerbe,
ahol a nemzetbiztonsági ülésen fog elnökölni telekonferencián.
Az Offutt légi támaszponton volt,
folytak az események, és nem jöhetett vissza.
Tulajdonképpen csapdába esett.
Ezt éreztem ki a bosszús hangulatából.
Nem mehetett oda, ahol lennie kellett volna.
A délelőtt folyamán
az elnök a védelmére tett lépések miatt nem kapott megfelelő tájékoztatást.
De most, 22 méterrel a föld alatt,
és az első gép becsapódása után hat órával
végre naprakész értesüléseket hallott.
A képernyőn George Tenet jelent meg, és elmondta az elnöknek,
hogy az elmúlt néhány órában
mit derítettünk ki.
Tudtuk, hogy az al-Káida tette?
Sejtettük.
A CIA igazgatója ezt meg is erősítette.
George azt mondta: „Tudjuk, hogy az al-Káida tette.”
Azt mondta: „Elnök úr, reggelre biztos lesz, de már most tudjuk.”
Az elnök megkérdezte, honnan tudják.
Erre George azt felelte,
hogy az utaslistákon olyanok szerepelnek, akiket megfigyeltünk.
Az elnök megfordult, és rám nézett.
És az arcára az volt írva, hogy:
„Mintha azt kértem volna, hogy nekem szóljanak elsőként.”
Láttam, hogy csalódott bennem.
Bush elnök szinte leugrott a képernyőről, amikor azt mondta:
„Hadba léptünk a terrorizmus ellen,
és mostantól fogva ez a kormány legfontosabb feladata.”
Rögtön ezzel kezdte.
Biztosítanom kellett, hogy tudják, ki a főnök.
Nem állítom, hogy bárki is lázadt volna,
de jobban működik a csapat, ha a vezető határozottságot mutat.
Közölni akartam velük, hogy ki kell dolgoznunk egy tervet,
és hogy mindenkinek szerepet szánok.
Emlékszem, azt mondta az FBI igazgatójának:
„Megváltozott a feladata.
Az FBI ahhoz szokott, hogy a rosszakat az elkövetés után kapja el.
Mostantól meg kell akadályoznia, hogy még egy ilyen előforduljon.”
Felhívtam George Tenet asszisztensét,
aki elmondta, megtiltották,
hogy a CIA-nak az al-Káidáról szerzett infója kijusson az épületből.
Hangosan és káromkodással fűszerezve azt kérdeztem:
„Megtiltották, hogy eljusson az Egyesült Államok elnökéhez?”
A vonal másik végén nagy lett a csend.
Azt mondtam: „Azonnal küldje ide!”
És lecsaptam a telefont.
Az elnök nyíltan megkérdezte George-tól, hogy tart-e további támadásoktól.
George Tenet azt mondta: „Szerintem mára végeztünk.”
Miután az elnök végighallgatta a tájékoztatást,
és már nem volt több kérdése,
felállt, a kezével az asztalra csapott,
és azt mondta: „Hazamegyünk.”
Úgy döntöttem, visszamegyek Washingtonba.
Beszédet akartam tartani a nemzetnek.
És nem úgy képzeltem egy vezetőt,
hogy egy nebraskai bunkerből mondja a beszédet.
Azt mondtam: „Ha beszédet mondok,
akkor azt Washingtonból mondom. Hazamegyek.”
Hazaúton az elnök hátrajött az Air Force One végébe,
előbb megállt a titkosszolgálat részlegén,
köszönetet mondott, vállon veregette őket.
Aztán megállt a sajtó kabinjának ajtajában.
Lerakatta velünk a jegyzetfüzeteket. Nem akarta, hogy idézzék.
Aztán azt mondta: „Elkapjuk a bitangokat.”
Kinéztem az Air Force One ablakán,
csodás délután volt, a nap arany fényben ragyogott.
És olyan érzésem volt, hogy a nehezén túl vagyunk.
Szomorú volt az a nap.
Tudtam, hogy a szüleim aggódnak értem.
Végül elértem őket.
Anyám felvette a telefont,
és megkérdeztem: „Anya, amúgy hol vagytok?”
Azt mondta: „Milwaukee mellett.”
Mire én: „Ez komoly? Mit kerestek ott?”
Mire ő: „Leszállíttattad a gépünket.”
Ez annyira… jellemző volt anyámra.
Hogy aggódtam-e értük? Hát hogyne.
De elég volt meggyőződnöm arról, hogy jól vannak.
Az elnök megkönnyebbülést érzett.
Izgatott volt, hogy visszamehet Washingtonba.
Szerintem sokan megkönnyebbültek, amiért véget ért.
De úgy éreztem, nem igazán tudjuk, mi a helyzet.
Olyan érzés, mintha vége lenne.
Az F-16-osok kísérnek minket,
de biztos, hogy vége a terroristatámadásnak?
A titkosszolgálat ismét aggódni kezdett,
amikor a legújabb értesülések hatására újból feszültté vált a helyzet.
Visszafelé
a CIA-központból átfaxoltak egy csomó anyagot az Air Force One-ra.
Volt egy hírszerzői értesülés,
amit egy európai titkosszolgálattól kaptunk,
miszerint az aznap reggel az USA ellen intézett támadás az első hullám volt
egy kétlépcsős támadásban.
Vajon az is a terv része, hogy visszacsaljanak minket Washingtonba,
és akkor jön a második hullám?
Az elnök most élte át Amerika történelmének
legszörnyűbb támadását.
És a hírszerzői összekötője egy olyan dokumentumot tett elé,
amely szerint egy második hullám várható.
Semmivel nem utalt arra, hogy ez megdöbbentette volna,
de láttam az arckifejezésén.
Sokat aggódtam a későbbi támadások miatt. Rengeteget.
Biztonságban éreztük magunkat.
Aztán hirtelen…
egy csapat gyilkos áthatolt a védelmi vonalainkon,
és egy pillanat alatt végzett 3000 emberrel.
Mialatt az elnök a további támadások miatt aggódott,
az első támadások hatásai egyre súlyosbodtak.
17.20 - MANHATTAN DÉLI RÉSZE NEW YORK
A Világkereskedelmi Központnál egy harmadik épület is megroppant.
Ez az. Ott van.
Az istenit!
Akkor… Ez most… Voltak ott emberek?
A Világkereskedelmi Központ harmadik épülete dőlt össze,
a hetes számú, 47 emeletes torony.
A CBS tudósítója, Cami McCormick ott van a helyszínen.
Az emberek kiabálni kezdtek,
futásnak eredtek, pánikba estek, mert úgy tűnt…
mintha egy óriási porfelhő közelítene felénk.
A New York utcáin uralkodó félelemhez
hasonlót éreztek az Air Force One utasai is.
A nagy bizonytalanság miatt
pár pillanatig attól tartottam, hogy többé nem látom a családomat.
Számos olyan elővigyázatossági intézkedést hoztak,
amelyek miatt én, és biztos sokan mások is azon aggódtunk,
hogy nem éljük túl a napot.
Dick Tubb ezredes, a Fehér Ház orvosa körbejárt,
és tablettákat osztogatott.
Megkérdeztem: „Doki, mi ez?”
„Cipro. Vegye be!”
A Cipro antraxfertőzés elleni antibiotikum.
Mindenre fel kellett készülni.
Bevettem mindet.
Körülnéztem, hogy:
„A többiek nem vették be mindet.”
Fogtam a dobozt,
és az volt ráírva: „Hét napon át napi egy tabletta.”
Én meg bevettem az összeset.
És arra gondoltam: „Te hülye marha! Kicsináltad magad.”
Tényleg azt hittem, hogy kinyírtam magam.
Nyilván megúsztam.
De utána azzal viccelődtünk, hogy aznap túl akartam adagolni magam.
Az illetékeseket a támadás második hulláma aggasztotta,
az Air Force One-ra pedig újabb megdöbbentő hírek érkeztek.
Különleges információnk van a Pentagonnál történt támadásról.
Úgy tudjuk, hogy Barbara Olson is a fedélzeten volt.
Barbara a CNN gyakori közreműködője és Ted Olson jogtanácsos felesége.
Amikor a sajtó lehozta, hogy Ted Olson felesége, Barbara Olson elhunyt,
akkor elég nehéz volt megőrizni a nyugalmunkat.
Akkor lett…
személyes a dolog.
A Fehér Ház dolgozóinak többsége ismerte Ted Olsont
és Barbara Olsont.
Harriet Miersszel jó barátok voltak.
És amikor minden egyéb mellett ezt is meghallottuk,
az elnök odament Harriethez, átölelte,
és úgy vigasztalta a gyászában.
Aznap éjfél körül feküdtem le,
és Barbara üzenetet hagyott a párnámon.
„Ted, nem hittem volna, hogy úgy lehet szeretni valakit, ahogy én téged.”
„A legjobb barátom vagy, a szerelmem, a mindenem.
Boldog 61. születésnapot!
Tudd, hogy miközben ezt olvasod, rád gondolok.
Szép álmokat, pénteken együtt fogunk ünnepelni.
Nagyon szeretlek: Barbara.”
SARASOTA-BRADENTON REPÜLŐTÉR
Florida után majd kilenc órával,
közel 5000 kilométer megtétele után…
BARKSDALE LÉGI TÁMASZPONT
OFFUTT LÉGI TÁMASZPONT
…az elnök végre megérkezett a Washington melletti…
ANDREWS LÉGI TÁMASZPONT
…Andrews légi támaszpontra.
Az volt a szokás, hogy az Air Force One-ból átszállunk a Marine One-ra.
Általában kellemes érzés volt. De akkor nem.
Zord, rideg és feszült volt a légkör.
Szinte kézzelfogható volt a rettegés.
Mindig két Marine One jön.
Az egyik elterelésből.
Nem tudjuk, melyikbe száll az elnök.
Én a másodikban ültem,
és szerettem volna egy táblát, hogy: „Az elnök a másikban ül.”
A fák magasságában cikázva repültünk,
mert úgy biztos nehezebben találja el a gépet egy Stinger rakéta.
Cikkcakkban repültünk, odaértünk a Potomac folyóhoz,
és láttuk, micsoda füst ömlik ki a Pentagonból.
Szürreális volt, mert a Capitoliumban nem volt senki,
a nagyobb csomópontok katonai ellenőrzőpontjait leszámítva.
A Pentagon meg a háttérben füstölgött.
Háborús terület volt.
Sose felejtem el a látványt.
Vagyis háborús elnök lettem, és épp arra a területre tartottam.
Az elnök kinézett az ablakon,
és azt mondta: „A világ legtekintélyesebb épülete lángokban áll.
Szemtanúi lehettek a 21. század háborújának.”
Hangosan mondta, csak úgy.
A gondolatait rendezgette.
Másfajta háború volt.
Amerika a múltban nemzetállamok ellen harcolt.
Azoknak volt fővárosuk. Hadseregük… Katonaság vagy haditengerészet.
Most egy árnyékállam ellen harcoltunk.
18.56 - A FEHÉR HÁZ WASHINGTON
Az elnökkel arról beszéltünk,
hogy aznap este beszédet intéz az országhoz.
Emlékszem, olyan érzés volt,
mintha körbehajszolták volna az egész országon,
és ez nem azt az erőt és magabiztosságot sugallta, amire szükség volt.
És ez zavarta az elnököt.
Az elnöknek eltökélt lépéseket kell tennie…
hogy elintézze az ellenséget.
Nagy szám, ha az elnök
az Ovális Irodából beszél.
Ezért hamar nekiláttunk.
Az elnök beszédeit általában pár nap alatt állítjuk össze.
Most csupán pár óránk volt.
A felkészülés során volt néhány feszült pillanat.
Fáradt és feszült emberek
próbálták megtervezni a következő lépéseket.
Először érte támadás
az Egyesült Államok szuverén nemzeti területeit
az 1812-es háború óta.
Nagyon is az volt az érzésem, hogy a gonosszal néztünk szembe.
Olyan volt, hogy bármikor jöhet egy újabb támadás.
Az ország még nem tért magához.
Komoly viták alakultak ki azon, hogy az elnök megnyugtassa-e a népet,
vagy főparancsnokként viselkedjen-e. Fújjunk harci riadót?
A beszéd eleje megnyugtatóbb volt, mint szerette volna.
Több erőt akart belevinni, és úgy is lett.
Az elnöknek kell megadnia az alaphangot,
és George Bush így is tett.
Tudta, mit akar.
Változásokat kellett bevezetni, hogy elkerüljük azt, ami aznap történt.
Hogy minimalizáljuk a kockázatot.
Az elnök dolga az, hogy megvédje az amerikaiakat.
POLGÁRTÁRSAIM, A MAI NAPON - AZ ÉLETVITELÜNKET -
A SZABADSÁGUNKAT TÁMADÁS ÉRTE…
Egyeseknek nincs ilyen gondja, másoknak meg van.
És kiderült, hogy nekem volt.
Két perc.
Elragadtak az érzelmek,
amikor megláttam, ahogy az elnök visszatér az Ovális Irodába.
Megváltozott.
Igazi háborús elnök lett.
Lecsaptam.
- Egy perc. - Köszönöm.
Emlékszem, az járt a fejemben:
„Úristen, három napja ott voltam az Ovális Irodában.
Azta!
A függönyök és a szőnyeg ugyanaz. De minden más megváltozott.”
Jó estét!
Polgártársaim! A mai napon életvitelünket,
szabadságunkat támadás érte,
egy sor szándékos, életeket kioltó terrorcselekmény formájában.
Az áldozatok repülőn vagy az irodájukban ültek.
Titkárnők, üzletemberek és -asszonyok, katonai és szövetségi dolgozók voltak,
anyák és apák, barátok és szomszédok.
Úgy éreztük, bizonyos dolgokat azonnal el kell mondania.
Amire nem lesz még egy esélye.
És ott volt a Bush-doktrína:
„Aki terroristát rejteget, azzal terroristaként bánunk.”
Ez is ilyen volt.
Tudtuk, hogy merész lépés.
Hogy következményekkel jár.
Ezért fogtam azt a mondatot,
és megkérdeztem tőle: „Biztos el akarja mondani?”
Mire ő: „Igen. Most kell elmondanom.”
Keressük e galád tettek felelőseit.
A hírszerzés és a bűnüldözés valamennyi erőforrását arra állítottam rá,
hogy keressék meg a felelősöket, és büntessék meg őket.
Nem teszünk különbséget az elkövető terroristák, és azok között,
akik bújtatják őket.
A beszéd előtti percekben nyitott kérdés volt, hogy a Bush-doktrína
bekerüljön-e az elnök beszédébe,
mivel igen komoly dolog volt,
hogy az Egyesült Államok azt mondja, aki terroristát rejteget,
az immár az Egyesült Államok ellensége.
Több ezer amerikai halt meg, több, mint Pearl Harborban.
Háborús cselekmény volt.
Bűnös voltam.
A célunk elérése érdekében a legagresszívabb fellépést szorgalmaztam.
Azért, hogy az országot megvédjük.
Mindenkinek fájt. Mindannyian rettegtünk.
KÜLÜGYMINISZTER
Nem szabad háborúzni, ha elkerülhető.
De a nemzet hajlamos az agresszív fellépésre.
Főleg, ha agresszívan léptek fel ellenünk.
Amikor a lóhalálában tett lépésekről kérdeznek,
akkor szeretnék visszakérdezni: „Maguk mit tettek volna?”
Nem volt sok időnk arra, hogy konzultáljunk az eljárásról.
Egyikünk se felejti el ezt a napot,
ennek ellenére a jövőben is megvédjük a békét,
és mindazt, ami a világban jó és igazságos.
Köszönöm. Jó éjszakát! Isten áldja Amerikát!
Senki nem tudta, hogy fog végződni.
De így vagy úgy egy nemzetként szálltunk harcba.
Hogyan, hol és mi fog történni,
meddig fog tartani,
mekkora feladat lesz. Ezeket senki nem tudta.
Minden tőlünk telhetőt megtettünk.
A ránk bízott emberek közül mégis meghalt 3000.
Elnéztünk valamit? Előbb is rájöhettünk volna?
A kérdés felemészt.
És nem tudjuk túltenni magunkat rajta,
mert ez azt jelenti, hogy nem tettünk meg mindent.
Megtörtént a támadás.
Sokat gondolkodtam.
Ha lett volna más megoldás,
akkor valaki elmondhatná, mi volt az.
Csakis a meglévő értesülésekre építhetünk.
Egyszer futólag megemlítették, hogy a terroristák repülővel jönnek majd,
de ez nem olyan értesülés volt, amelyre léphetünk.
Jól van. Köszönöm. Végeztünk!
Köszönöm. Jöjjenek!
Jól van. Szomorú ez a nap.
Köszönöm.
2001. SZEPTEMBER 14.
VÁLSÁGKEZELÉS - RENDŐRSÉG
Elnöksége három leghosszabb napja után
George Bush Manhattan belvárosába repült,
hogy első alkalommal saját szemével lássa a pusztítást.
Közeledtünk New Yorkhoz, úgy nyolc-tíz kilométerre lehettünk,
és a füst dél felé sodródott.
A helikopter fülkéjét
borzalmas szag borította el.
Égett műanyag, égett gumi szaga.
És… És…
az emberi holttesteké.
Senki nem beszélt,
és a Marine One pilótája körberepülte a füstoszlopot.
Lenéztünk, és láttuk a mentőcsapatokat.
Aztán a Wall Streetnél leszálltunk.
AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK HADITENGERÉSZETE
A mentőcsapatokat leszámítva
rajtunk kívül nem járt más a helyszínen.
Szinte olyan volt, mint Pompeii.
Egy elhagyatott, porlepte büfékocsi.
Benne a szendvicsekkel.
Pár nappal korábbról még az asztalon volt az étel.
Mintha megállt volna az idő.
Mintha a pokolba szálltunk volna le.
Szállt a köd… A halál bűze lengett be mindent.
Vízben tocsogtunk.
Egészen megdöbbentő volt.
A Ground Zerótól a Jacob Javits Központba mentünk.
Megálltunk, és a titkosszolgálat kinyitotta az ajtót.
Az elnök kiszállt, és ott volt az előőrs, és az elnök azt kérdezte: „Ez meg mi?”
„Idehoztuk a Ground Zerónál eltűnt rendőrök, tűzoltók
és a mentők néhány családtagját.
Gondoltuk, szólhatna pár szót.”
Sok szempontból demoralizáló volt,
mivel ezek az emberek azt várták,
hogy a szeretteik kijöjjenek a romok alól.
Én láttam a romokat, és tudtam, hogy onnan nem jön ki senki.
Vigaszt kellett nyújtanom nekik, amennyire tudtam,
mivel a lehetetlenben reménykedtek.
Arlene Howarddal találkoztam utolsóként.
Egy jelvényt tartott a kezében.
A fia, George aznap nem volt szolgálatban,
de amikor beindultak az események, dolgozni ment.
Felkelt, felvette az egyenruháját, bement az épületbe, és meghalt.
Arlene a halott fiáról vette le a jelvényt,
átadta az elnöknek, és azt mondta:
„Soha…”
„Soha ne feledje el!”
Azt jelentette, hogy emlékezzünk az áldozatokra.
Húsz év telt el azóta,
és a dátum sok ember számára már nem jelent semmit.
De sokat jelent azoknak, akik átélték.
A jelvény azt jelképezi, hogy a dátum ma is fontos.
Azt hiszem, megerősödött a hitem.
Ahogy az amerikaiakba vetett hitem is,
mert Amerika legjobb arcát láttam.
A SZEPTEMBER 11-I TERRORISTATÁMADÁS 2977 HALÁLOS ÁLDOZATOT KÖVETELT
2011. MÁJUS 2-ÁN AZ AMERIKAI CSAPATOK AGYONLŐTTÉK OSZÁMA BIN LÁDENT,
AZ AL-KÁIDA VEZETŐJÉT
A TERRORTÁMADÁS FOLYOMÁNYA A 20 ÉVES AFGANISZTÁNI KONFLIKTUS,
AMERIKA LEGHOSSZABB HÁBORÚJA.
A SZEPTEMBER 11-I TÁMADÁSOK ÁLDOZATAINAK EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Basch Erzsébet