Downloaded from YTS.MX
Jag filmar mot dörren för snart ska något speciellt hända.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag kan inte avslöja nåt, men var så goda. Nu börjar det.
Fattar ni?
Nu börjar det.
Jag är redo. Men hör ni att trimmern är igång?
Ser ni min polare, Biggie?
Han blir nervös så fort han får tre hårstrån.
Han menar allvar.
Jag har inte råd med att se ut som att jag är 21.
-Sant. -Måste hålla mig trim som en 18-åring.
Som en 18-åring. Helt klart.
CHRISTOPHER 23 ÅR GAMMAL
-Nu sätter vi igång. -Ja.
-Atlanta är slutsålt. -Ja, jag vet.
Backstagepassen på, tack.
Ändå.
Det är tufft att växa upp med någon
som blir framgångsrik, för man ser aldrig på dem så.
Jag såg på dem och undrade: "Allt det här för Chris?"
Upp med händerna!
Upp med era jävla händer!
Kom igen! Ropa: "Ho!"
Kom igen!
Och alla damerna säger:
Ja, hör på nu.
Det sägs att en bild säger mer än tusen ord.
Jag tänkte: "Vad fan gör en video då?"
Läget?
-D Roc filmade det. -Här är limon.
Jag filmade, vad vi än gjorde.
Vi är på väg till ännu en konsert.
Christopher Wallace var självmedveten.
Notorious B.I.G., han brydde sig inte ett skit.
Jag lyssnar inte så värst mycket på hip-hop.
Jag gillar de gamla, lugna låtarna. Som The Stylistics.
Dramatics.
Ni ser bra ut ikväll. Jag ser det.
Cash Money-gänget här.
Låt höra det där vi sjungit hela dan.
Varje gång jag blundar
Va?
Vaknar jag och känner mig kåt!
Något som de flesta inte vet är att Biggie egentligen skrev R&B.
Han var R&B-sångare. Där kom melodierna ifrån.
Han rappade sällan.
Han sjöng alltid någons låtar.
Som hiphop-historiker,
att få födas in i en tid då hiphoppen uppfanns,
hörde man alltid någon del av rapparna som kom före.
Men han här, jag vet inte var han kom ifrån,
med hans takt, hans rytmer, hans sound och sätt,
med hans självsäkerhet.
Ingen vet vilket ursprung han hade, vilken rapplanet som han kom från.
Passa dig nu, grabben.
Båda växte upp utan fädrar. Båda var ensambarn.
Inga bilder. Poppa festar ikväll.
-Inga fler bilder. -Vi fick lite bättre kontakt.
Som ensambarn tenderar man att dras lite närmre till sina vänner.
Jag tror verkligen att Damion var mycket nära honom.
Det var han som ringde och berättade.
Klockan var 05.00.
Jag svarade.
"Hallå?"
Och…
Jag hörde bara Damion.
Han fick inte ens ut orden. Han bara grät.
Och jag visste att det gällde min son.
Hej, över.
I kvarteret, över.
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Jag visste inte att man kunde bli så sorgsen,
känna sig så sårad eller känna sig så tom.
Det kändes som att alla ville ge upp.
De kör längs FDR.
På väg mot South Side.
Mot Brooklyn…
De är på väg mot påfarten.
Upp på Brooklyn Bridge.
På väg mot Brooklyn.
Två-sju-fyra över Brooklyn Bridge.
Håller position på södra sidan.
Sen, när vi körde över bron i Brooklyn…
Centrala Brooklyn.
Mittemot Tillary.
BIG POPPA VI SAKNAR DIG
Ingen grät.
Alla firade.
Deras minnen av Biggie var glädje,
att dansa och se någon
från deras stadsdel som lyckats.
VI ÄLSKAR DIG
Och det höjde vårt sinneslag lite.
Biggie Smalls var kung!
Berättelsen behöver inte ha
ett tragiskt slut.
Okej.
Idag är vi i Detroit. Fattar ni?
Vi har flera konserter, så detta är bara bandets början,
så man fattar var fan vi är.
Den 14 juli.
-Var håller vi hus? -Vi är i Detroit!
-Detroit! -Vi är i Detroit på ännu ett uppdrag.
Detroit!
Jag tog alla kameror. Innan vi åkte frågade Big: "Har du band?"
Sen började det vara en del av vårt liv.
Jag stoppade in ett och filmade hela dagen.
Det var som en bilddagbok.
Det var mycket på den tiden, år 1995.
Han var en grabb från gatan
och nu var han det allra hetaste.
Jag har nog bandet.
Hallå!
Jag kanske skriver en autograf.
Biggie slog igenom på en natt.
Nu ska vi visa vem fan som är här.
Det är du, Biggie!
Vi ska visa vem fan det är.
Det var samtidigt som Dre och Snoop och de andra,
de var bara… De var enormt framgångsrika.
Så de inspirerade och motiverade oss till att satsa högre.
I New York, som hiphoppens hem,
kände vi att vi fått en frälsare.
Jag kunde inte övertygas att han inte var historiens bästa rappare.
Sånt sa jag när han levde, att han var historiens bästa rappare.
Och vinnaren är…
Baby, baby!
B.I.G.!
Och vinnaren är…
Notorious Big!
B.I.G.!
Brooklyn är på plats!
-Priset för årets album går till… -The Notorious Bigizzy!
Ready to Die.
Han gick på djupet och albumet Ready to Die,
handlade inte om pengar eller ära.
Det kom från hans hjärta.
Jag vill ge all kärlek till min dotter och min mamma.
Vi lyckades, Brooklyn!
När Ready to Die kom ut köpte en vän till mig albumet.
Och hon sa: "Herregud,
jag lyssnade på albumet och det är så många svordomar!"
Jag sa: "Verkligen? Svordomar?"
Mamma vet inte riktigt vad en rappare,
hur mycket en rappare som sålt platina tjänar.
Hon vet inte att jag får 10 000 dollar för en konsert,
fyra gånger i veckan.
Hon tror att jag får tusen dollar per konsert på små nattklubbar och sånt.
-Vi snackar tiotals. -Hon har ingen aning.
Vänta. Jäklar! Läget, Poppa?
Du vet att Marley är snabb med att komma på besök.
Travar ovanpå travar.
Vad är det? Travar?
När det är dags att käka ett mål
Rånar jag och stjäl
För morsan är för snål
Så för mitt levebröd Fimpar jag snubbar i rännstenen
Så du ska veta
Jag är farlig
Galnare än en påse angel dust
När jag öppnar eld
Tar snubbar en lur i underjorden
Jag är hela paketet, plus gräs
Var är stålarna?
Kolla här!
Hit med stålarna!
Hit med stålarna
"En av mina vänner köpte ditt album och sa
att det är fullt av svordomar."
"Är det sant?"
"Mamma, varför lyssnar du på min musik?
Du ska inte lyssna på min musik!
Det ska ingen som är över 35 år!"
Jag höll mig borta från hans musik.
Jag sa: "Vet du vad? Han vill inte att jag lyssnar.
Då tänker jag inte lyssna.
I grund och botten så bryr hon sig inte.
Jag är inte "Biggie". Jag är hennes son.
Så ser hon på det.
Jag försöker bara flytta ut så hon slutar tjata.
Hans värld, rapvärlden, och min värld
är helt motsatta.
Om det inte vore för honom skulle jag inte lyssna på rapmusik.
Jag gillar country and western.
Jag gillar ballader.
Och till och med hemma, på Jamaica,
kan man vid en viss tid på morgonen höra country and western på radion.
Varje år sparade jag ihop pengar
så vi kunde åka till Jamaica.
Han älskade Jamaica för de skämde bort honom där.
Så fort han såg mig
sprang han fram och kramade mig.
"Mormor!"
Jag visste att Chris skulle bli något.
Han var kärleksfull, snäll och uppriktig.
Han älskade att umgås med morbror Dave,
för att Dave var musikern
och han tog med honom till ställen
där de spelade musik.
Och han svor att när han blev berömd
skulle Dave vara del av hans gäng.
Vi är sammanbundna.
Och från första gången Biggie hörde mig sjunga,
var han fast.
Många gånger när vi var där ute,
rappade han och jag sjöng.
De kommer till kyrkan Som nån särskild gäst
Med strama kläder Som blottar bröst
De vägar som kommer De får min predikan
Jag säger åt kvinnan De kläderna är för små
De…
Vad du inte vet, vet du inte
Vad du inte vet, måste du…
Jag föddes på Jamaica, i det här distriktet.
Några hus upp på kullen.
Men jag dagdrömde alltid
om att vara en snuskigt rik dam.
En förmögen dam med tre barn.
Jag skulle ha ett vackert hem på en kulle.
Men jag kunde inte se att det skulle ske för mig här.
Det var inte mitt liv.
När jag blev tonåring
utvandrade jag till USA.
Jag var ledsen,
men samtidigt:
"Okej, jag åker till Amerikas förenta stater."
I New York och Brooklyn,
var det fokus på skola och jobb och ta hand om sitt barn.
Men i Jamaica var det bara kul och lek i solen.
Jag växte upp på Gates mellan Bedford och Nostrand.
Big växte upp på Saint James mellan Fulton och Gates.
Vi växte upp ungefär åtta kvarter ifrån varann.
Min mamma bodde längre in i Bed-Stuy.
Big bodde ungefär på gränsen mellan Bed-Stuy och Clinton Hill.
Många ansåg inte att det var Clinton Hills på den tiden,
speciellt inte för killarna som
"sprang runt på gatorna."
Clinton Hills låter inte lika bra,
det har inte samma energi som: "Jag är från Stuy."
Vi bodde i ett kvarter med trädkantade gator, ett fint kvarter,
trots allt som pågick.
Folk sålde droger, tog droger.
Folk blev rånade och allt det där,
men det såg inte så illa ut.
Jag bodde på Saint James mellan Gates och Greene.
Jag träffade Big framför hans trapp.
Det enda stället där det var synbart ruggigt
var när man nådde Fulton Street.
När man vände runt hörnet såg man 50-60 pundare.
Det skrämde skiten ur mig som liten.
Just då fick Big inte hänga på Fulton för sin mamma.
Vi var på trappen. Hon ovanför.
"Christopher, vart ska du?"
De flesta kallade honom Big,
förutom hans mamma.
Ms Wallace kallade honom Christopher.
Jag har aldrig ens hört henne kalla honom Chris.
Christopher var en smart grabb.
Han gick i en katolsk skola.
Chris var min första vän i livet, från dagis ända tills han dödades.
När vi växte upp, som barn till invandrare,
var vi något av utbölingar.
Våra mödrar hade haft det kämpigt,
men trots att vi bodde i en stadsdel med låginkomsttagare,
kom de med ambitioner.
Våra vänner var lite mer vana vid gatan, lite gatusmartare.
Det var här hiphoppen kom in i våra liv.
CHRISTOPHER 12 ÅR
Jag växte upp med det. Jag fick en radio i julklapp.
Jag fick ett Fat Boys-band…
…och ett Run DMC. Det var allt jag hade.
På den tiden handlade allt om hiphop.
Och han började skriva i grundskolan.
Han hade olika rimböcker och vi gjorde olika danser.
När jag hörde honom på hans rum trodde jag att det var oväsen, för det…
"Herregud, kan du lägga av?
Jag försöker koncentrera mig här."
Se på Poppa, slurpar i sig…
-Vi är i Davenport. Iowa. -Vad dricker du?
Vodka.
Visst rider han
Så när vi började göra många konserter sa Big till slut: "Vet du vad?"
Jag blev en del konserten.
Upp med era jävla händer!
Kolla här!
Vem fan är det här? Söker mig kl. 05.46
Knappt gryning och nu gäspar jag
Torkar bort kylan ur mitt öga
Se vem som söker mig och varför
Han sa: "Yo,
varje gång vi släpper en låt, filma konserten.
Filma publiken. Jag vill se reaktionen,
så när vi sätter ihop konserten
vet jag vilka låtar som får starkast reaktion."
Vår grej var alltid publiken. Vi ville alltid se vad publiken gjorde.
Kom hit, D Roc. Innan vi…
Du måste filma publiken. De var bäst.
Vi kan ta med detta till New York. Vi måste filma alla
så vi kan ta med det hem till Brooklyn.
Upp med händerna!
Vi hade spelningar på ställen som kan ha tagit 500 personer.
Vi gjorde spelningar på de bästa till de största ställena
och det var alltid samma sak.
Ända längst bak.
Jävlarna är helt vilda.
De satsade 100 procent varje gång.
Hurdan var din barndom?
Jag var bara…
Var du blyg? Utåtriktad?
-Jag är fortfarande blyg. En tyst snubbe. -Är du?
Ja, men med musiken får jag uttryck för en del saker jag vill få sagt.
Trots att han var blyg
talade han ut när han hade rätt vinkel.
Donald Harrison var en ung jazzartist
som råkade bo i kvarteret när vi var yngre.
Han såg Donald komma med vackra kvinnor
och med saxen
och innan jag visste ordet av hade de träffats.
CHRISTOPHERS GRANNE
Lät ungefär sådär.
Jag spelade med Art Blakey,
Miles Davis och Lena Horne.
På den tiden blev Clinton Hill en plats där många musiker och konstnärer
gjorde saker i kvarteret.
Så jag ville vara där med.
Det bodde en jazzmusiker på min gata, Saint James.
Och han var cool.
Så jag var alltid hemma hos honom.
Jag fick hjälp av äldre musiker,
som tog hand om mig.
En sak de lärde mig,
vilket jag ändå redan hade i mig, var att dela med mig.
Jag gjorde mycket olika saker med Chris.
Gick på bio, moderna museet
och förklarade Picasso och alla de där,
och skillnaden mellan konstens olika tidsperioder.
Han var som en svamp
för så mycket som låg utanför vårt omfång som små barn.
I början försökte jag forma Chris till att bli jazzartist,
för han var så begåvad.
En av sakerna vi jobbade på
var att överföra vad en virveltrumma gjorde i bebop-musik,
till rytmen av ett rim.
Vi lyssnade på Max Roach med Clifford Brown.
Max har ett melodiskt sätt att spela trummor.
Han gör rytmen till en melodi.
JAZZTRUMMIS
Så om man drar ner på tempot…
Och sätter låttexter till det,
kan man höra Notorious B.I.G. betona alla de noterna
och rimmar på ett sätt som utstrålar alla de finare egenskaperna
i ett bebop-trumsolo.
Det är otroligt.
Jag tjänar hellre en slant
Kör en riktigt fet bil
Dra av två magasin och löpa amok
Ja, skryter efter två eller tre Becks
När jag förstör skit
Vad fan väntade du dig?
En cool snubbe?
Vad fan,
Jag är en hög kille från Bed-Stuy Får dina ögon att vattnas
Din näsa med När jag hakar upp mig, tappar du andan
Polisen kommer Jag drar
Fred och kärlek. Nu kör vi.
Jag fick mina första skivspelare när jag började årskurs sju.
Då fick vi se honom rimma över beats.
Se på himlen, undra varför
De flesta MC:s alibi håller inte
Med min stil att rimma eller rappa
Det är ingen fälla Mitt rim bara smäller
Varje sommar kom Chris tillbaka från Jamaica
och Chris hade med sig
jamaicansk slang och musik som vi inte lyssnade på.
Rockmusik, reggae, country.
Han sa: "Jag kan inte sova utan countrymusik."
Vi blev förbluffade.
Chris ville göra vår första demo.
Han kallade sig MC Cwest då.
Och vi hittade en studio i Brooklyn, Funky Slice
och vi behövde förstås våra föräldrars tillåtelse
Vi lade ihop våra veckopengar.
Och idag är vi i Brooklyn, på Funky Slice Studios.
Vi ska visa hur man gör ett demoband.
Hur man får ut skivan, får ett skrivkontrakt och får betalt.
Han använde Toto:s "Africa" till att göra en låt.
Så han var inte bara bra på texter, han hade vision för låtarna.
Ligger i min säng
Stirrar på väggen
Det ekar i skallen Att jag är inte lite fräck
Vänder på käpsen, penna mellan tänderna
Tänker på min tjej Hon kallade mig tjuv
Hon sa att jag stal hennes hjärta Utan att lämna ett spår
Jag sa förlåt och hon sa
Stick härifrån
Många av de som överskrider
förstår sig på många olika saker,
inte bara en.
Man måste lägga till nåt till ekvationen för att det ska gå vidare.
Alla rappare inspirerade mig. Alla som spelades på radion.
Jag visste inte vad de tjänade.
Jag visste bara att Doug E. hade en schysst kedja
och en snygg brud.
Slick Rick var astung. Fattar ni?
Heav hade en Montero.
Jag visste bara vad tidningarna och musikvideorna visade.
Men det var inget mer än en dröm.
Jag trodde aldrig att det skulle bli verklighet.
Var tvungen att skaffa en Coogi.
Alltid.
Fullända det hela med min Rolex.
Hatten, Versace-glasögon.
Det är så man gör det.
Visa ringen för kameran.
Så ska det se ut.
Det är inte rätt. Kolla.
Han har burit den…
-Fraud. -Sedan han köpte den.
Sen jag köpte den!
Och det var ett tag sen!
Bigs skoluniform var imponerande.
Det var det allra häftigaste
för då kan ingen döma en.
Det är klasslöst. Ingen är bättre än någon annan
om alla bär samma sak.
I min skola var det inte likadant.
Jag sa till honom:
"Jag önskar att jag slapp hålla på med det jag gör."
Han brukade säga: "Jag vill bara få komma ut.
Vad håller ni på med?"
Jag brukade svara: "Jag fattar, men ändå inte."
80-talet var…
Särskilt för en ung svart grabb,
var det lätt att bli lockad av gatan.
Det var ont om jobb.
Nere på Fulton Street såg vi langarna.
Det var snubbarna med pengar. De hade Jeepar, Mercedes-Benz,
smycken, Gucci, Versace…
De bar sånt redan då.
Så vad skulle vi göra för att få det med?
CHRISTOPHER 16 ÅR
Sommaren 1988 började helgalet
för vi gjorde inget.
Jag rånade folk, förstås,
men ingen av oss sålde crack, förutom Chic.
Jag och Big såg Chic springa runt hörnet om och om igen.
Jag vill inte tillbaka till det.
Dagarna med crack!
Lägg av. Vill ni…
-Se på mig! -Det här är…
-Lägg ner det här… -Vänta lite.
-Ni pratar om… -Vänta.
När vi växte upp, om man inte var kriminell,
bra på sport eller gick i skolan, var man en nolla.
De tre sakerna.
Och jag hängde på trappen,
för vi var grannar. Vi var vänner.
Chris var en tyst kille.
Han lämnade aldrig sin trapp.
Hans mamma hade järnkoll på honom. "Christoper, kom upp och ät."
Jag var 19. Big 16.
De flesta tonåringar dras in i nåt, för man försöker hävda sig.
Man försöker få uttryck för sin manlighet.
Chic sa: "Jag behöver bara stå där.
De kommer till mig."
Jag sa: "Räcker det att bara stå där..."
För vi hade ju aldrig sålt droger.
Han började langa genom mig.
Nu kan ni klandra mig, men vem drog in mig i det?
Jag fick bidrag eftersom min mamma hade cancer.
Chic sa: "Det kan du få 30 gram för."
Så vi köpte 30 gram.
Vi gick hem till Chic. Chic delade upp det.
Det var första gången jag och Big sålde crack.
På den tiden fick vi 1600-1700 dollar per 30 gram vi sålde.
Och vi var inte mogna nog att vara eftertänksamma.
Det är klart att vi hoppade på.
Jag brukade rita som liten, i fjärde, femte klass.
De sa: "Ta den talang du har
och försök att bygga en framtid utifrån den."
Och jag gillade att rita
så vad kunde jag göra med det?
Skulle jag ställa ut på gallerier?
Nej, sån var jag inte.
Jag tänkte snarare att jag kunde rita stora annonstavlor.
Kommersiell konst, som reklam.
Men det var så länge sen.
Och sen fick jag kontakt med crack.
Kommersiell konst?
Det räcker att stå ute i 20 minuter.
Jag kan verkligen tjäna pengar på det här.
Föräldrarna visste inte.
Vissa föräldrar visste inte, för i höll det hemligt.
Ms Wallace jobbade om dagarna.
Hon var lärare. Så hon jobbade varje dag.
Big kunde vara kriminell mellan kl. 09.00 och 17.00.
Vi stod på hörnet vid tågstationen hon använde.
Vi visste när.
Den stora klockan på Fulton Street. Den har urtavlor på fyra sidor.
Så vi visste när hon slutade jobbet.
Och vi tog över helt.
Snubbarna före oss åkte in eller blev mördade
och började försvinna, så vi tog över hela gatan.
Det var som…
Vi var som kändisar i kvarteret.
Vi var stjärnor.
Alla de coola var på Fulton Street.
När de varit där ett bra tag såg vi vad de gjorde, vad som pågick.
"De langar. De säljer knark och crack.
Ska vi göra det här?"
Biggie Smalls tjänar stor deg.
-Gott om det! -På riktigt!
Det är så vi gör det.
Vi rökte gräs och satt framför närbutiken i timmar.
Vi gillade att vara på hörnet.
Hur framhävde man sig själv?
Det räckte inte att bara langa.
"Jag ska köpa några skor. Jag ska köpa en kedja."
Man ville stå för något. I New York,
särskilt i Brooklyn, skulle man vara häftig.
Det var vårt sätt att tjäna pengar.
Det här lärde vi oss med:
Alla där ute är inte…
Har inte lika mycket…
Lika mycket…
Vad kan man kalla det?
Hänsynslöshet.
Det var då…
…O kom in i bilden.
Olie var den första langaren. Han lärde alla andra.
Min polare "O".
Vi langade ihop.
Alla hoppade av plugget, 14-15 år gamla.
Vi plockade hem sex, sju lakan i veckan.
Vi levde bara.
Han och BIg var helt oskiljaktiga.
O var hans bäste vän.
Så Olie, som alla kallade honom… Jag kallade honom Roland.
Första gången han tog med mig dit,
vilket var Fulton och Saint James,
då började jag undra: "Vänta lite. Vad pågår här?"
Och jag var ärligt talat ganska aningslös.
För man är ung. Jag var 14-15 år.
Big var 17.
O var 17.
O hade en Honda Accord.
O hade en Accord med dolda strålkastare.
Det var som att en Bentley kört fram.
Det var grymt bara att han hade bilen.
Bigs synvinkel var också
vi får fler bröder.
-Hur är läget, Poppa? -Hur fan är det?
Travar ovanpå travar.
-Fattar du? -Är Cease i 1421?
Lil' Ceases glänser.
Men låt Poppa göra sin grej.
Columbias bäste.
Se på honom.
Jag ser honom inte.
-Chico, baby! -Nu drar vi!
Kom igen.
-Alla väntar. Du sölar. -Låt honom snygga till sig.
-Det tar ett tag. Låt honom vara. -Jag fick nyp.
Under lång tid, när han freestylade, brukade han säga "Junior MAFIA."
Så i början var det ingen som fattade.
Vi undrade: "Vem är Junior MAFIA?"
Han bara: "Det är ni."
Junior MAFIA!
Förr låg jag på rygg i en Cadillac
Nu drar jag pistol i en Accord
Ser stålarna växa
Nio millimeter till hands
Glock i väskan
Vi byggde karaktärer. Big skapade Junior MAFIA
och gav alla en karaktär och ett namn och skrev de flesta rimmen.
Christopher Wallace hade verkligen ett bra år.
Med vetskapen om hur driven och cool han var.
Han var superintelligent,
och kunde uttrycka sig. Han hade nog kunnat ge dem alla
ett debutalbum som sålde guld eller platina
om de visade
att de ville jobba för det.
Man måste vara en vän för att vara med i Junior MAFIA.
De är mina barndomsvänner.
Vi gjorde allt ihop.
Vi är från samma kvarter, så…
Jag skulle ta hand om allihop.
Vi är på bussen.
Det stinker. Svinvarmt på bussjäveln.
Alla kokar.
-Vi dör. -Alla kokar.
Hur är det med min polare?
-Vi kokas härinne. -Är du varm?
Helvete.
Jag ska välsigna er.
Det här behöver du.
-Jag skulle aldrig låta dig lida. -Ta lite luft.
Ta ett stänk för kameran.
Okej, det är varmt. Så jävla varmt är det ombord.
C ligger i våningssängen.
Han brydde sig om de unga: "Okej, jag måste…
Jag måste visa dem rätt sätt."
Det var viktigt för honom att han fick bort oss från gatan.
Mitt liv utspelades mellan Washington Avenue och Grand Avenue.
Det var min smältdegel. Vi trodde att vi skulle stanna där för evigt.
När vi hängde på Fulton Street
var vi som falska hiphopanalytiker.
Jag, han, O.
Vi satt och diskuterade dagarna i ända.
Alla hade sin favoritrappare.
Min favorit var KRS-One.
O:s favorit var Rakim.
Bigs favorit var Big Daddy Kane.
Vi analyserade alltid någons flow, deras rim och så vidare.
Det var inte som att vi trodde att vi skulle bli rappare en dag.
Men han är bra på att rita.
Jag hängde inte lika mycket på Fulton då.
Han började fokusera på att tjäna pengar.
Mina skivspelare samlade damm.
Han tänkte inte ens på musik.
Allt handlade om att driva in mer pengar.
Få in mer, göra en verksamhet av Fulton Street.
När man är ung är det kul en stund,
men när man får känna på den fulla pressen
blir det påfrestande.
Man gör inte det rätta.
Alla civila
skulle förstå att det rätta är att anmäla en till polisen.
Så då skulle Bigs uppväxt bli sabbad.
Hans mamma hade jobb.
Men vi förstod inte vad som var viktigt då.
Mamma kände inte till allt.
Om du fattar.
Till mig sa han att han jobbade. Och jag trodde honom.
När han började gå ut och ställa sig med de andra på Fulton Street
blev jag missnöjd. Och i början kunde jag säga:
"Kom hem" och han följde med.
I ungefär ett år, när jag kom hem efter turnéer.
Sen tog den tiden slut.
Det enda sättet som jag förstod det på
var att det var hans jämnåriga
och att han knöt kompisband med dem och samtidigt tjänade lite pengar.
Det blev ett alternativ.
Och han tog det alternativet.
Vi hade crack på en tallrik.
Big brukade lämna det på sitt rum
för att torka nära fönstret.
Vi hängde i några timmar och lät det torka.
När vi kom hem hade ms Wallace städat hans rum.
Så fort han kom hem skrek hon:
"Varför låter du torkat potatismos ligga framme på tallriken?"
Hon hade kastat det.
Hon trodde att det var potatismos som legat framme,
men det var droger.
Herregud.
Den jäveln.
Det visste jag aldrig.
Jag visste inte att man kunde vara så arg på en död person.
Jag var arg på min son
för den incidenten.
Det är det chockerande.
Det var en stor chock.
Det betyder att han tog med det in i mitt hus.
Han var respektlös mot mitt hem.
Det var inte min son. Inte den son jag ville ha.
Hon kunde inte göra nåt för att stoppa mig.
Så jag sa att jag skulle sluta och skärpa mig.
Hon sparkade ut mig, men jag kom tillbaka
och sa att jag hade slutat, fast det hade jag inte.
Nu är jag tretton
Röker gräs, tjänar flis
I drogvärlden
Skit i fotbollslaget
Riskerar brustna mältar
När man fyllt sexton
Hör tränaren skrika
Det är inte min livsdröm
Jag vill bli stor
Pengarna i travar
Hoppade över skolan
Det sabbade mitt flow
Mamma sa att jag skulle växa upp Och passa mig
Innan jag sabbade allt
Vanvördade mig
Lägga av med drogerna? Nä, knappast
Scarface, kung av New York Jag ville bli det
När Big började langa satsade Big allt.
Big ville bli boss.
O hade familj
som var verksamma i drogvärlden.
Olie, mer känd som Big O,
arbetade för sin farbror, I-God.
Familjen Bazemore var familjen i Brownsville
som man inte jävlades med.
Det var som alla andra bossar som man hör talas om,
att de var högsta hönset?
Han var högsta hönset.
Brownsville är en del av Brooklyn
som många menar är Brooklyns värsta område.
Många gäng.
På den tiden toppade Brownsville mordstatistiken i New York.
Och det var nog året då New York toppade mordstatistiken
för hela landet.
O var en bortskämd jävla snorunge eftersom hans farbror var bossen
och han visste att ingen kunde röra honom.
Han var den värsta skitungen…
Den värsta skitungen någonsin.
När Bigge kom till oss, tillsammans med O,
rappade han alltid.
Han hade bäst flow.
Hans stil var:
"Jag behöver inte vara snyggast eller i bäst form.
Jag dräper med mina skämt och sociala förmåga."
Han testade alltid nytt material. "Lyssna på den här."
O skulle göra allt för att få upp Biggie.
Olie planerade allt.
Han försökte alltid smida planer.
Big hade redan sin grej, eftersom han var stor.
Han hade amblyopi
så folk hade alltid drivit med Big, men Big var immun mot det.
Men samtidigt ville Big aldrig få upp hoppet
för att någon senare skulle få krossa det.
Drömmen om att bli rappare tynade bort
och han lade större fokus på att bli langare.
Så Roland drev på honom,
ungefär som: "Du har det."
Jag minns att han brukade säga att när han slog igenom,
skulle vi alla göra det.
CHRISTOPHER 19 ÅR
Timing är allt, men dagen ni pratar om
spelade en roll i berättelsen. Absolut.
Därför pratar vi om den.
Big började följa med mig och Quincy till Bedford.
Det var lite stökigare i mitt kvarter.
Och det var…
Det var lite annorlunda.
50 Grand var nere i min ände
och tog med sig sin radio ut på Bedford, höll i gatufesterna och musiken.
Jag är bron från Big till 50 Grand.
D Roc hängde med oss på Bedford Avenue. Vi langade där ute.
En dag sa han: "Du ska få träffa en kille."
Hans första rapnamn var MC Cwest.
I Bedford var han Biggie.
Men i battlet mellan Big och Supreme, började Supreme.
De hade ett battle.
Stick åt helvete, lämna mig i fred Du kallar dig rappare
Men du är bara en bitch
En klåpare med orden…
När Supreme rappade mot Big hade jag en vit tvättlapp eller något
som jag virat runt handen, för jag var inte säker på läget.
"Vi känner inte honom. Han snackar skit."
Jag undrade: "Ska jag spöa honom?"
Din jätte. Är du rädd?
Var inte rädd.
När man ser på Biggies och Supremes battle,
har man Supreme som var 1,6 meter.
I mikrofonen lät hans röst skränig.
Den lät tunn.
Big tornade över den lille flintskallen
som dansade runt och larvade sig.
Big kom in med sin närvaro.
Jag är inte ens säker på att Big förstod sina rötter i Jamaica.
Om historien med DJs från Jamaica
och vad som kallas chatting i mikrofonen.
Den skrytsamma…
…närvaron var viktig.
Och det hade Big.
Det var det som urskilde honom från andra rappare på gatan, den närvaron.
Jag försöker bara få ut de allra hårdaste rimmen.
Jag vill vara den hårdaste MC:n.
Jag försöker hålla den nivån.
Bed-Stuy, Brooklyn Den här rapparens hemort
Dina rim är kassa De måste vara förstoppade
Många har väntat på den tunge brodern Från Fulton Street
Lägga rim till ett funkigt beat
Kastar ut rappare som från gymnasiet
Eller pojkar och flickor På vilken skola som helst
Motståndare, elever, men jag är rektorn
Svårt att slå, nästan oövervinnlig
Folk vill veta hur jag kan leva ett fett liv
Håvar in pengar, röker mickar Som crack-pipor
Släpper bomber, håller lugnet Håller folk på avstånd
Lägger rim för att väcka liv
Ja, det är jag: B-I-G
Dräpare av konkurrensen Sen jag var 13!
Brukade stjäla kläder Jag var sedd som en tjuv
Tills jag började langa på Fulton Street
Drick lite Hennessy Rök en jolle eller två, tre eller fyra!
Direkt i ditt öra, Guaranteed Raw, Din dumme jävel
När de såg vad Big gjorde på micken vågade ingen röra den.
Det var några rappare där ute,
men på Bedford Ave. var Big bäst.
Livet på toppen.
Jag kände stolthet.
Big var inte från den gatan.
Jag hade tagit med honom.
Han langar, röker, dricker.
Han gör allt vi gör.
Samma skit, plus rappar.
Så det var jag som glänste.
Och de hängde med hem.
O försökte säga åt honom: "Gör en demo.
Vi tar det till Def Jam."
Vi tog med öl och gräs.
Tog honom till källaren.
Vi hade skivspelare, mixer, bandspelare.
Och omringade hela källaren med ölflaskor.
Det var allt.
Massor av folk Vill höra Bigs demoband
Han visste vad han ville göra. Jag hade ingen aning.
Han sa: "Stoppa här. Hämta den här skivan.
Släng på den. Spela bara en hook och sen tillbaka till beatet.
Jag gjorde som han sa.
Jag och DJ 50 brukade spela in band på Bedford Avenue.
Han spelade in allt vi gjorde.
Allt, vartenda liten freestyle.
Han spelade in det
så han hade sju eller åtta låtar.
Det tog högst en timme.
Inte ens det.
Så allt var en tagning?
Sanna mina ord, jag är boss
Särar på dem, kör in Sen smiter jag
Stoppar den i häcken och sticker Och det blir bättre
B-I-G är bokstäverna
Näst på tur: Mister Cee.
Var det då jag kom in?
Jag förberedde mig för en turné med Big Daddy Kane.
50 Grand berättade om en demo från en snubbe som hette Big på Fulton.
Jag blev helt tagen av det.
I början av 90-talet var det många rappare
som ännu försökte låta som Kane och Rakim lät.
Men Bigs rimmönster
lät mer avancerat än vad jag hade hört.
Mikrofonmördare, mass-kaosmakare
B-I-G har micken, ring begravningsbyrån
Boka ett möte, fixa en intervju
För du vet vad Big kommer att göra
Jag hade aldrig hört något liknande.
Så till 50 och Biggie sa jag att vi skulle ge det till Matty C på The Source.
Det första Big sa:
"Lova mig inget. Säg inte att du ska göra nåt
om du inte kan."
"Nej, jag skickar det till Matty så får vi se vad som händer."
TIDNINGEN THE SOURCE
År 1991, 1992, var The Source hiphoppens Rolling Stone.
"Unsigned Hype" var en spalt
där vi presenterade en ny talang i månaden.
Till artister som var framgångsrika efter "Unsigned Hype",
räknas Mobb Deep, Common, DMX.
För oss var The Source coolast.
Det var allas dröm.
Man ville stå i rampljuset, vara cool.
De första fem, tio sekunderna
var allt jag behövde höra.
Matty sa: "Vi vill skriva om demon i 'Unsigned Hype.' Vi måste fota dig.
Jag anlitade fotografen.
Han hade fotat åt mig och Big Daddy Kane
och skulle fotografera 50 Grand och Biggie
på hörnet av Bedford och Quincy.
Det var stort. Alla i kvarteret hade det.
"Såg ni Big i 'Unsigned'?
Det är min polare!" Det blev helt galet.
Det var då han bestämde sig:
"Jag satsar på det här. Jag får uppmärksamhet nu.
Matty C och dem skrev om mig i The Source. Jag kanske kan lyckas som rappare."
När jag fick samtalet från P. Diddy, som då hette Puffy:
"Har du något nytt material? Jag nämnde bandet.
När jag hörde det, tänkte jag:
"Vad fan?"
Jag bara…
Jag sa: "Tack Gud.
Det här är en av de bästa rapparna jag har hört."
Det här var på LL Cool J:s tid.
Alla skulle vara sexiga,
ljus hud, extra vackra,
välfuktade läppar.
Bigs läppar var nog lite spruckna.
Han såg ut att komma direkt från gatan.
Och jag ringde Mister Cee
som hade koll på alla i Brooklyn.
Jag var från Harlem, så jag kunde inte bara gå över bron och fråga efter Biggie.
Snubbarna från Harlem var kända för att vara pråliga, välpolerade.
-Och vårt kvarter, Bed-Stuy… -Brooklyn var smutsigt.
Det var ghettot.
Jag var inte bekant med Brooklyn. Bara Harlem.
Ingen åkte till Bed-Stuy, där blev man bara rånad.
Det första mötet var med mig,
Biggie och Puff.
Det var en vinterdag.
Jag minns bara att det var vinter.
Vi hade vinterjackor. Det var kallt.
Vi gick upp till receptionisten.
"Vi ska träffa Puff." Vi gick till hans kontor.
Så fort vi satt oss bad Puff Big att rappa.
Han sa: "Jag vill att du rappar för mig."
Eftersom demo-bandet var så bra
trodde jag nästan inte på att han kunde vara så bra.
Jag såg hur rå han var när han freestylade,
men det var ändå bra.
Det var 48 takter av ren eld.
Så jag sa: "Du kan få skivkontrakt. Jag vill få ut din skiva fort."
Han kom en morgon.
Jag låg i sängen och han gick ner på knä och sa:
"Mamma, det här är ditt liv."
Han var mycket allvarlig med. Samtalet var seriöst.
"Du är ju lärare. Du har studerat.
Du undervisar. Du är lycklig. Vill du att jag ska vara lycklig?"
"Ja, det vill jag."
Han sa: "Då ska jag göra det här, mamma. Och det ska göra mig lycklig."
"Och vem ska hjälpa dig, Christopher?"
Han sa: "Den här…
En kille som heter Puffy."
Han sa: "Jävla Puffy."
Den första producenten som jag satte ihop Big med var Easy Mo Bee.
En dag sa min dåtida manager:
"Du måste ta ett möte med Andre Harrell och Puffy.
Det gäller en ny artist, Biggie Smalls."
Det visade sig att han bodde runt knuten.
Jag bodde på Clinton mellan Gates och Greene.
Det var runt hörnet och tre kvarter ner
och ett hörn till.
Jag jobbade på soundtracket till Who's The Man?, så jag hade det på lut.
Det var stort att han fick med en låt, för filmen marknadsförde låten.
Det var en dag när jag gick på Fulton,
där han och Junior MAFIA brukade göra sin grej.
Jag sa: "Du, Big! Jag har ett beat. Du måste höra det här. Hoppa in i bilen.
Så jag spelade beatet till "Party and Bullshit."
Läget, Biggie? Jävlar.
-Biggie bara snackar skit och festar. -Allt är lugnt.
Jag sa att jag hade en idé för den hook som jag ville använda.
Han älskade det.
"Party och Bullshit" var den första singel vi spelade in ihop
och det är en hiphop-klassiker,
och det var starten för hans resa som en låtskrivare som skrev låtar
som lät som hämtade ur en film.
Och den processen ledde till vårt sound.
"Party and Bullshit" var världens introduktion till Biggie.
Dagstid spelades det bara R&B på radion, aldrig rap.
Big sparkade in de dörrarna.
Jag fattar.
En gång stod vi på ett hörn
och fyra, fem bilar som körde förbi spelade "Party and Bullshit".
Då kändes det fel.
Vi kunde inte stå kvar på hörnet när vi spelades i radio.
Det var en lång väntan,
även efter att jag skrivit på kontraktet.
Jag sa till Puff: "Hur går det med kontraktet?"
"Det kommer." "Okej, men jag langar vid sidan av."
Puff var den förste jag berättade om det för.
"Kontrakten kommer och du ska få pengar."
Jag sa: "Det är lugnt, men låt mig göra min grej.
Fattar du? Hör av dig när allt är klart."
Trots att jag sa det
fick jag ändå åka hem till min lägenhet i Jersey
och han var i Brooklyn och kämpade bara för att kunna äta.
Han började dölja det för mig.
Vad vill du?
Hur tänker du agera?
Civiliserat, hoppas jag För jag älskar att se er dö
Hjärnan läcker ut på gatan
Och pastorn predikar Han var en god man
Spelade tuff När han hade pistolen i hand
Nu sjunger han med Elvis
Tre i skallen Typ sex i höften
Jävlas du med I-God, dör du
Din galne jävel Ta kölapp till himlen
Jag är på Mos mix
Ku Klux-skit
Hårdporrskit och teknikskit
Vad vill du?
Jag och Big har alltid varit
helt uppriktiga med varann…
Det var då som han började inse
att han kunde…
Han sa: "Jag har en chans att lyckas.
Och jag hoppas det, för alternativen är fängelse eller att bli mördad.
Jag kan inte fortsätta råna folk i kvarteret."
Så vi hade
den sortens samtal.
Jag såg Big, D Roc och Junior MAFIA,
och jag undrade alltid:
"Har de någonsin varit någonstans?"
Jag ville bara få bort dem från kvarteret.
Om jag hade fått bestämma
hade de inte stått på gatan, för jag gillade inte vad de gjorde.
Men de kände att det var nödvändigt.
Många gånger då jag körde förbi,
och utan anledning, inte ens för musiken…
Det var klart jag hade musik i bilen.
Men jag bara hämtade dem.
De stod på hörnet. Såg hängiga ut.
Kolla på fettot där. Här hör du inte hemma.
"Hoppa in, vi kör en sväng."
Vi åkte vart som helst.
Jag kunde hoppa på ringleden
och följa den hela vägen.
Och under åkturerna
fick jag chans att se lite mer av honom.
Han pratade med mig. Han pratade om att hans mamma var sjuk.
Hon hade bröstcancer.
Och jag sa: "Du har det tufft just nu."
Han sa: "Jag måste lyckas."
Jag minns att han sa:
"Om det här med Puff inte funkar hamnar jag på gatan igen."
Och det ville inte jag se.
Så, det enda jag kunde göra
var att göra den bästa musiken, de tyngsta låtarna
som kunde hjälpa honom nå ut och slå igenom.
Så jag gjorde musik med ambitionen: "Vi ska båda ta oss härifrån."
Min mamma har cancer i bröstet
Fråga inte ens Varför jag är stressad
Saker förändras
Under den tiden tror jag att Christopher mest var i studion.
Jag ville inte oroa honom.
Men det märktes att han var orolig
för att jag skulle läggas in eller om cancer nämndes.
Men jag pratade sällan om det för jag ville inte tynga honom.
Jag ville inte att han skulle jämra sig
Jag sa: "Jag klarar mig."
Det är en annan sak med henne. Det är morsan. Hon hade ju cancer och så.
Vad skulle jag säga: "Fan heller. Hämta ditt eget te!"
Nej, det är ju morsan.
Jag måste ta hand om mamma.
Jag är allt hon har. Ingen annan.
När jag började…
När jag började jobba för Puff var jag hans assistent,
jag gjorde allt.
Big hade ett möte med Puff
och jag minns hur jag gick in på kontoret
och såg en stor kille
med ryggen mot mig,
klädd i kamouflage.
Han hade luvtröja och mörka solglasögon.
Och jag bara: "Jäklar!"
Hans närvaro var kännbar.
Och vi blev nära vänner.
Vi fick kontakt.
Jag förlorade min mor till cancer när jag var 15
och när ms Wallace var sjuk
var Big ständigt nervös.
Och jag sa: "Jag tar hand om honom. Jag svär."
Varje gång jag träffade Mark sa han:
"Det här han jobbar på är bra saker."
Så jag litade på Mark. Det sa jag till honom.
Jag bokade så många spelningar jag kunde för att hålla honom sysselsatt.
Jag minns en kväll särskilt väl.
Paul Robeson Theatre.
Låt höra!
O manade på honom: "Fokusera på det här.
Här har du nåt som du är bra på."
Sådan var O alltid.
O snackade upp Big på de små spelningarna.
Helt jävla slut.
Nu ska ni få se vem som är på plats!
Och Big rev stället.
Alla ballade ur.
Vi hoppade bara.
Han hajpade mig.
Var vi än gick, när O var med mig,
sa han: "Vänta bara tills min polare slår igenom.
Vi kommer inte behöva sälja skit mer."
Jag kom hem efter jobbet
och såg Christopher där ute.
Han sa: "Mamma, vet du vad?" Jag sa: "Vad?"
"Olie blev skjuten."
"Vad menar du?", sa jag. "Är han på sjukhus?"
"Nej, mamma. Olie är död."
Vissa saker handlar om principer.
Och annat handlar om lojalitet.
När man är en man med principer och en man som följer en hederskod,
och någon kränker dessa…
Skiter det sig. Och…
O:s död…
…handlade inte om pengar.
Det hade med principer att göra.
I-God klev in i butiken med en luvtröja på, sen…
Farbrodern sköt sin brorson
och butiksägarna sköt tillbaka.
Och så blev farbrodern dödad.
Det är en krigszon. Värre än någonsin.
Här har det funnits droger sedan 60- och 70-talet,
men det här crack,
det är som ett utbrott i stil med Mount Saint Helens.
Så skottdramat är ingen överraskning?
Det är som en vanlig dag.
Kroppar överallt.
Vi förlorade vår vän O. Han blev mördad.
Suif spärrades in.
Jag och Chic är de enda originalmedlemmarna som är kvar.
Det är allt.
Känner du att du hade tur som överlevde?
Ja, för jag skulle ha varit med när O dödades.
Fattar ni?
Jag blev livrädd när jag fick höra att han mördats.
Just nu för Fulton Street med sig otur.
Börjar man göra något på Fulton
kan det börja bra. Det kan se bra ut länge,
men tro mig, något kommer att gå fel.
Så är det på Fulton. Det är tabu.
Så det var som ett: "Jag ska skärpa mig, för min kompis.
Jag vill inte ens riskera att hamna där han är."
Det vill inte han heller, så han gjorde det för Olie.
Han ville få bort oss från ghettot.
Vem fan är det?
Söker mig klockan 05.46
Knappt gryning och nu gäspar jag
Torkar bort kylan ur ögat
Se vem som söker mig och varför
Allt förändrades: Hur han såg på studion, hur han skrev rim.
Som: "Jag är i albumläge. Nu gäller det."
Skivan heter Ready to Die. Den handlar om olika saker som hänt.
Jag är redo att dö och ingen kan rädda mig
Åt helvete med världen, morsan och min tjej
Mitt liv är lika över som en Jehri curl
Jag är redo att dö!
Och mot slutet av första versen,
den raden:
"Åt helvete med världen, morsan och min tjej.
Mitt liv är lika över som en Jheri curl. Jag är redo att dö!"
Och han kom ut från båset.
Jag sa: "Vet du att du sa åt helvete med morsan?"
Han sa: "Jag är inte redo att dö. Det är bara…
Det är bara ett uttryck för hur jag mår.
Hur allvarligt det är för mig nu."
Man kan känna: "Fan, om jag var död hade jag inte behövt oroa mig för något."
Jag kunde bara slappa. Antingen i himlen eller helvetet.
Jag skulle bara chilla.
Skulle inte oroa mig för problem.
Så tänkte jag. Jag hade inga planer på självmord.
Jag menade bara att det vore lättare om jag var död.
-Vi ska skriva lite. -Slår ni på luftkonditioneringen?
Han är stor och svettas, han behöver luftkonditionering.
Åt helvete med andra stora snubbar.
Det bästa med Ready to Die var att han jobbade med Puff.
Jag jämför den arbetsrelationen
med en stor filmregissör och en bra skådespelare.
Vi säger Coppola och Pacino.
Eller Scorsese och De Niro.
De har ett nära samarbete.
Mitt sätt att göra skivor handlade om att släppa filmer på vinyl.
När man blundar vill jag att man
ska förflyttas till en Land Cruiser Jeep i Brooklyn.
Man ska känna doften av gatan, känna hettan.
Man ska känna det.
Jag var hemma hos honom varje dag när vi gjorde Ready to Die
för jag bodde nära och hans hus låg på vägen till tunnelbanan.
Så vi kommunicerade genom att spela musik för varann.
Sånt som Jeru the Damaja, Wu-Tang.
The Chronic var nog den skiva som påverkade honom mest.
Det kom ut bra skivor under alla perioder,
men i början av 90-talet hade New York tappat gnistan.
Det kom inte så många hittar.
Andra tog över och slog igenom
och gick ibland längre än vi gjorde här i New York, i epicentrum, gjorde.
Sen klev västkusten fram och började släppa låtar.
Det var som: "Herregud!"
Vi försökte inte göra östkustversionen av The Chronic.
Vi gjorde redan Ready to Die, men det fick oss att gräva djupare.
Därför tror jag att västkustens musik blev mycket starkare,
för de har filmer som Boyz n the Hood.
Äkta skit om deras stad.
Det vill jag göra. Så man får se hur det är, på riktigt.
Man kan lyssna på musiken och höra vardagens kamp.
Man måste övertala vissa artister att dela med sig av sin sanning,
dela med sig av sina liv.
Från första dagen var han…
Han rappade alltid som om han inte hade något att förlora.
Ready to Die är ett obekvämt album.
Allt som det står för,
från första skivan till sista,
där man hör ett självmordsförsök.
Man hör någon som sjönk så djupt att de faktiskt gav upp.
Jag svär, jag vill bara
Skära handlederna och göra slut på allt
Skivan var otäck för många på det sättet.
Jag är trött på folk som ljuger
Trött på brudar som glor
-Nu har jag faktiskt fått nog -Ta det lugnt!
Du, Big? Big?
Vad kan vi vänta oss av ditt album?
Blir det mer "Party and Bullshit"?
Nej, jag gör ingen mer glad skit.
Den låten var tvungen att vara glad till den glada filmen.
Jag är hård. Från gatan. Hela livet ut.
Jag var fortfarande fullt indragen i livet på gatan…
Tvivlet om att det inte skulle ske fanns där.
Alla ville det, men vi lät oss inte bli uppspelta över något
som vi inte var säkra på.
Sånt hände inte oss.
Jag tror att Christopher ville fortsätta med
hans olagliga affärer och ändå prova på musiken.
Om musiken gick vägen:
"Okej, då lämnar jag det och tar musiken."
Om musiken inte funkade: "Då tar jag det andra."
Jan kom ofta över.
Jag hade förstått att hon var hans "flickvän".
Plötsligt gjorde de slut.
Om jag lägger min dubbel där…
Han var i studion, men han kom hem.
Han sa: "Mamma!"
"Ja?"
"Jan är gravid."
"Är du redo att bli far?
Ska ni gifta er?" "Nej då."
"Gud hjälpe dig."
VOLETTA 16 ÅR
När jag kom till Brooklyn jobbade jag på ett kontor
och läste samtidigt till sjuksköterska.
Och min mor var också orolig för mig.
Men jag träffade Chris far, Selwyn,
och vi gick och såg The Harder They Come.
Det var många jamaicaner där.
Vi åkte på en underbar båttur.
Det var vackra och roliga minnen.
Och i nästa stund
var jag gravid.
Jag berättade för min vän att jag var gravid.
Hon sa: "Berättade han att han är gift?"
Och det sänkte mig.
FÖDD 21 MAJ, 1972
Jag födde mitt barn.
Och plötsligt försvann han.
Selwyn ringde och sa att han skulle vilja besöka oss.
Jag sa: "Kom på morgonen. Jag ska till jobbet
och tänker inte underhålla dig."
Han var slug av sig. Ville komma på kvällen.
Ska du komma på natten när min son sover? Så fan heller.
Sen såg jag honom aldrig igen.
Jag minns inte ens honom. Jag har sett bilder.
Jag ville inte veta av honom.
Vad hade jag att säga till honom? Vad hade han att säga mig?
Den kuksugaren klarar jag mig utan.
Han är meningslös. Morsan klarar sig.
Jag tittade på mitt barn och sa: "Herregud!
Jag tog dig till den här världen och vad har jag att ge dig?
Jag har styrka, beslutsamhet och min Gud."
Och jag sa: "Jag ska klara det."
Hon är den ende jag har.
Jag känner inte min far. Vet inte vem han är.
Mamma gick i skola på morgonen, arbetade efter det och sedan kvällsskola.
Bara för min skull.
Han sa: "Mamma, bebisen är så vacker."
Jag såg den lilla bebisen.
Och jag började gråta.
Han såg på mig och sa: "Jäklar, mamma. Så ful är hon inte!
Hon är söt. Varför gråter du?"
"Vad har du att erbjuda den här lilla flickan?"
Biggie är halvvägs genom albumet.
En dag kom Andre Harrell in på mitt kontor och sa:
"Vi har ett problem. Vi är som två kungar i en borg."
När Puff fick sparken
kände alla: "Vad ska vi göra?"
Vi försökte reda ut det.
Jag tänkte bara: "Vad ska Biggie göra?"
Så fort det dök upp en motgång sa han: "Ser du?"
Han hade en känsla av… Han var så skeptisk till det hela.
Är det här på riktigt eller inte?
Han förstod sig inte riktigt på allt med musiken.
Så många av hans dåliga beslut kom från att han inte ville vara pank
och kunna försörja sin familj.
Och trots att det stora genombrottet inte skett,
hade jag sett nog
för att veta att han hade en chans och var på väg att sabba den.
CHRISTOPHER 21 ÅR
Det var då Big lämnade stan.
Han åkte för att langa i North Carolina.
Försöker komma över pengar. Är det därför vi är här?
Crack kostade 20 dollar i North Carolina.
Vad vi sålde för fem dollar på hörnet i New York,
kostade 20 dollar i North Carolina.
Jan hade familj där nere.
Det var ett lätt beslut.
Det kändes som att vi förlorade honom och jag tänkte: "Puff måste få veta.
Han kommer att bli sur, men jag ska rädda hans liv."
Så jag ringde honom och sa
att jag förstod att han ville försörja sin familj
och att han ville bli rik.
Men min personliga tragedi var att min far varit gängmedlem,
han hade langat knark och varit kriminell
och blev dödad när jag var två.
Jag sa: "För dig finns bara ett slut på det här: fängelset eller döden."
Och jag sa: "Jag ska fortsätta kämpa,
jag ska få till det här. Det kommer att bli av."
Och jag sa: "Om du vill göra det här,
måste du göra ett åtagande.
Du kan inte göra båda två."
Och han sa: "Nä, jag hänger på dig.
Vad du än vill göra så är jag med dig."
När han verkligen började hänge sitt liv åt musiken,
när han var så fokuserad, förändrades allt.
Den energin han medförde, allt förändrades för honom.
Till alla som måste kämpa
Det är lugnt, baby
Hör på
Det var som en dröm
Jag brukade läsa tidningen Word Up!
Salt-n-Pepa och Heavy D I en limousin
Satte upp bilder på min vägg
Varje lördag: Rap Attack
Mr Magic, Marley Marl
Lät bandet rulla tills det tog slut
Rökte gräs i Bambu
Läppjade maltsprit
För länge sen
När jag hade skogshuggarskjortan
Med matchande keps
Minns ni Rappin' Duke? Duh-ha, duh-ha!
Så långt trodde man aldrig Att hiphoppen skulle gå
När han kom in i studion med en låt som hade samplat
något som påminde honom om en tid som kändes bra.
Det var raka motsatsen till mörkret.
Jag var med i hans video till "Juicy".
"Låt en skådespelerska göra det", sa jag.
Han sa: "Jag fixar en skådis om du är död. Jag vill att du gör det."
Och hon älskar förstås att visa upp mig
Ler varje gång mitt ansikte syns i The Source
Vi brukade bråka När hyresvärden tjatade
Ingen värme, undrar hur julen kunde missa oss
Födelsedagar var de värsta dagarna
Nu dricker vi champagne när vi är törstiga
Jag var glad att han gjorde något
med sitt liv.
Jag var inte orolig för honom längre.
Folk väntade på det här albumet. Det här var en stor grej för New York.
Sen slog vi till med Ready to Die och saken var klar. Vi hade rott hem det.
Om man stod på 145th och 8th Avenue, om man stod på Flatbush Avenue,
om man stod framför Junior's…
I varje bil spelades Ready to Die.
Lata som går på det här.
Vad fan?
Jag minns att vi erbjöds en spelning i London.
Rymdskit, det här.
Vi åker dit. Vi uppträder.
Och vi kan inte ens höra oss själva för de sjunger och skränar högre.
De gav oss så mycket energi.
För oss var det: "Wow! De känner till oss här borta med.
De älskar oss!"
De kände vad vi försökte uttrycka med våra skivor.
Biggie!
Biggie, jag vill sätta på dig!
Hur är det att vara Biggie?
Det är "Big, Notorious Big."
Det här är första gången, för jag har papper på väg.
Den förste Biggy Smallz stämmer mig om jag använder hans namn igen.
Så snälla, låt bli…
Jag heter The Notorious B.I.G.
Ni kan kalla mig "Big", "Notorious Big", vad ni vill…
Men inget mer "Biggie Smalls", det är över.
Han växte upp fort och sa: "Jag vill ta hand om min dotter."
-Så söt! Ta en närbild. -Ser ni?
"Jag vill se till att mamma är okej.
Jag vill bli entreprenör.
Jag vill ha ett liv."
Han ville leva.
Lika ironisk som albumtiteln var, var det ett rop
för livet.
Min favoritlåt är den med den röda pricken på huvudet.
Den ska vi filma idag, "Warning".
När han spelade in "Warning"…
Det blir många långsamma sånger
Och blomstergåvor
Om mitt inbrottslarm ringer
Det var som en film. Jag blev helt tagen.
Du skjuter i huset som om du är Scarface.
Big var med i videon. Han…
Precis.
-Vems tur är det? -Har du den?
D Roc! Läget?
Den funkar inte. Nu så.
Det är en ny dag, batterinivån är kass, men skitsamma.
Jag hade aldrig lämnat New York förut.
Det var det mest spännande.
Bu!
Det var få som lämnade kvarteret.
Uppför rampen.
Uppför rampen!
Jag älskar dig, Biggie!
Så när vi åkte iväg, fick vi se nåt annorlunda.
Så det var alltid kul att berätta om var vi varit.
Deras hem och vägar såg annorlunda ut.
De hänger inte på hörnen som vi gör.
…stod här, såhär.
Och jag tittar bara på att soljäveln är på väg ner.
Skiten ser helt rätt ut. Bergen i bakgrunden. Ser ni?
Ser du bergen?
Skithäftigt.
Jävla berg, grabben.
Biggie gick in i rollen som ledare.
Han lärde sig att vara den fadersfiguren.
Kan vi få en applåd för B.I.G. som tog tillbaka östkusten?
Väcker liv i östkusten!
Folk hade gäng.
Men det här gänget var en riktig familj. De var många.
Och han tog hand om dem alla.
Och de tog hand om varann.
Jag var skitstolt över honom för…
Jag visste var han kom ifrån.
Fattar ni? Jag visste… Jag var förbluffad.
Grabben är en stjärna.
Jag blev verkligen förvånad när de kallade honom "Kungen".
Det är klart att man sträckte på sig och var glad.
"Se på min grabb."
Han kallades "Kungen av New York".
Nu var det dags för nästa album.
Han började känna pressen.
-Del Vec, langaren… -Ska vi tillbaka till studion?
Passa dig.
Jag försöker inte göra nåt extra.
Det är inte som: "Jag har ett nytt album på gång.
Låt mig skjuta tre snubbar så jag kan skriva en låt om det."
Jag rappade om vad jag var med om. Nu kan jag rappa om den här skitbranschen.
Bad Boy för evigt! Mafia för livet!
Sånt gör Puffy.
Puffy kommer med en idé till ett beat.
Vi kan vara på klubben.
De spelar en Diana Ross-låt. "I'm Coming Out."
Han ser alla hoppa upp på dansgolvet.
Han säger: "Det där vill jag få till."
B-I-G P-O-P-P-A
Ingen info åt DEA
Snuten surnar för att jag langar öppet
Avlyssnar min mobil och telefonen i källaren
Vi träffades på en fotografering som Puff hade ordnat
åt artisterna på hans nya skivbolag.
Han började tänka större.
Hej, trevligt att träffas. Vad ska jag kalla dig?
Jag älskar när de säger Big Poppa!
Han ville bli skådis. Han ville sälja kläder.
Och han ville ha ett eget skivbolag med egna artister.
Jag vill doppa fingrarna i allt som kan ge mig pengar.
Vad det än är.
Filmer, tv, fattar du?
Sälja droger på ett gathörn, jämfört med detta?
-Så du gillar det? -Det gör jag.
Pressen kom från många olika håll.
Miljön vi befann oss i, med Tupac-grejen och allt annat,
det var en helt ny form av press,
som han trodde skulle försvinna efter första albumet.
Folk kommer att fråga om Tupac.
Gillar du inte att prata om det?
Var det inte lugnt mellan er först?
Förhållandet och upplevelserna
med Tupac var vänliga.
De stod varandra nära.
-Redo? -Ja.
-Redo för den stenhårda skiten? -Visa att du kan rappa, bitch.
Okej. Visst.
Låt mig se hur jag ska drämma till. Vill du börja?
Du vet hur folk är
De vill se om Pac är äkta
Eller är som han i filmen
Jag får väl bevisa min poäng
Knivar jävlar Nu är det dags för gräs
Har min polare B-I-G här
Det var innan bråket. Det var före problemen.
-När gick det fel mellan er? -Efter att han blev skjuten, antar jag.
Polisen uppger att den kontroversielle rapstjärnan Tupac Shakur
var på väg in i lobbyn på en inspelningsstudio
vid Times Square efter midnatt
när tre rånare konfronterade honom och hans vänner.
I en låt sa han att han vet att du skickade någon
för att skjuta honom.
-Varför? -Är det sant?
Nej. Varför skulle jag göra det?
Om du låtsas vara kungen av New York, förväntar jag mig det.
Om du bara bluffade, krossar jag ditt imperium.
Och det är det dags för.
Jag menar, folk…
Herregud, jag vet inte hur… Folk vill bara se saker.
Det finns de som bara gillar att hetsa på saker och…
Minns du viskleken?
Den där man viskade nåt i nåns öra
och skickade vidare. Sen fick man höra nåt helt annat.
Så är det här med,
och allt hade blivit skevt när det nådde östkusten.
Jag var inte inblandad.
Han råkade av en slump vara i studion.
Ni fattar väl?
Han visste inte
vem som var inblandad i det,
så han lade skulden på mig.
Han blev förtvivlad när det gick snett.
Alla kassa rappare, Nas och alla andra,
avfärdar öst mot väst som att det är en lek.
Det här är ingen lek.
Var det schack hade vi ropat "schack matt" för tre år sen.
För vi har slagit dem. Det är ingen lek.
Vi trodde att det var nåt skådespel som de glömt att berätta för oss om.
Och att det bara
skulle blåsa över som all hiphop-rivalitet gör.
Shakur var på väg till en fest
efter boxningsmatchen mellan Mike Tyson och Bruce Seldon.
Ikväll dog Tupac Shakur på ett sjukhus i Las Vegas.
Den 25-årige rapparen satt i baksätet på en svart BMW,
en del av en informell bilkonvoj när skott avlossades från en vit Cadillac.
Jag minns att han ringde och grät när Tupac mördats.
De gånger han pratade om Olie och Tupac var tillfällen
då han blev känslosam.
Tupacs bortgång påverkade honom verkligen,
det manade på honom
att vilja få ut ny musik, för att vända på stämningen.
Life After Death handlade om att ta hand om familjen,
sin mor och att vända på energin i hiphopvärlden.
När skivan var klar sa han: "Jag vill åka till Kalifornien.
Jag vill försöka ställa allt tillrätta."
Arbetet han lagt ner på musiken…
Det var hans sätt att få kontakt med fans
och att lägga all negativitet bakom oss.
Han sa att han skulle åka till Kalifornien.
Och det sista jag sa till honom var: "Var bara försiktig där ute."
Vi behöver en vagn.
Det är molnigt härinne.
Tio snubbar rökte 30 jollar.
Jag visste att han var i LA
och såvitt jag visste var det krigstider.
Jag var orolig för att han inte förberett sig
för att vara där borta.
Du borde ha sett jollen vi rökte.
Den tog en timme att röka.
Jag tog ut all tobak ur en cigarr och fyllde den med gräs.
Den var såhär jävla stor.
Den tog Buddha.
Den tog jag.
Jag vill ha en fest för dem.
Allt gräs.
Här har vi det.
Vi lever flott här ute i Kali.
Östkustbossen är här.
Jag vill bara att alla ska veta att jag är här. Fattar ni?
Jag ska ingenstans. Bad Boy ska ingenstans.
Det är bara rykten. Fattar ni?
Man ska inte lyssna på rykten.
Ta chansen att lära känna personen
innan du dömer den. Det gäller alla, inte bara mig.
Om man hör något om någon
ska man inte vara snabb att döma.
Försök att ta reda på vad som pågår. Ta reda på alla fakta först.
Jag ska fortsätta göra låtar
som får er att dansa och svänga
och göra barn och allt sånt där.
Jag är här. Jag och min polare Ceaselia ska göra vår grej i all evighet.
På söndag morgon slog jag på tv:n.
Tidigt idag, när han lämnade en fest i Los Angeles…
Jag såg det på tv,
"The Notorious B.I.G.
blev ihjälskjuten i Los Angeles igår kväll."
Okända misstänkta sköt visst flera skott
mot ett offer, Christopher Wallace, 24 år.
Shakur syns även i väggmålningen. Polisen är inte…
Ett sjukhus försökte operera akut.
Men han dödförklarades.
Jag trodde inte mina ögon.
Jag förstår inte varför…
…de skulle ta hans liv sådär.
Den sista kvällen pratade vi om
allt det positiva vi skulle göra.
Han var redo att bli den han var ämnad att bli.
Ett rödljus kan förändra ens liv.
För alltid.
Jag satt med i bilen.
Om det var mitt öde hade jag dött. Jag lever uppenbarligen av en anledning.
Men jag vet ännu inte varför.
CHRISTOPHER WALLACE DOG I LOS ANGELES 9 MARS 1997, KL. 01.45
HAN VAR 24 ÅR GAMMAL
På väg hem från begravningen…
Det kändes som i en dröm.
Jag grät inte.
Det dagen,
den var bara för tung.
Jag fällde aldrig en tår.
Jag hade inga.
Med alla människor längs vägen.
Lakan utanför fönstren: "Farväl, Biggie."
När jag kom till Saint James Place
och såg folkmassan…
Herregud. Den här grabben var älskad.
Då såg jag kärleken.
Men det slog mig inte
förrän jag lyssnade.
Och jag lyssnade bara en gång.
Jag har bara lyssnat på albumen en gång.
Jag ville inte lyssna fler gånger. Jag lyssnade en gång.
Tårarna kom.
Under en tid behövde ms Wallace hjälp. Hon hade förlorat sin son.
Jag hade förlorat en vän. Barnen hade förlorat en far.
Mamma!
CHRISTOPHERS DOTTER
CHRISTOPHERS SON
När jag ser på min dotter och min son
är de något att leva för.
Jag gör det för dem.
Allt jag gör är för dem.
Ända längst bak.
Jävlarna är helt vilda.
Big hade välsignats av Gud med en talang
som räddade mångas liv.
Fattar ni?
Nu slår det till.
Ibland slår det mig att jag inte ska få se min kompis mer.
Det är kul att se Biggies väggmålningar runtom i kvarteret
och se hur långt han överskridit
in i människors psyken.
Han är en ikon för världen nu.
Efter att Big gått bort visste jag
att han befann sig i en slags frekvens
som påverkade miljontals människor över hela världen.
Han gav mig ett större syfte.
Lärde mig hur viktigt livet var, hur kort det var.
Och värdet av att ha tilltro.
Hans liv hade verkligen betydande effekt.
Det gav upphov till hiphoppens framtid.
Det var inte för intet.
Han skulle leva vidare igenom sin musik.
Jag är som världens ögon,
för jag har gjort all skit!
Men man måste lära sig av sina misstag.
Nu är det dags att prata om det.
Inte för att min historia tvunget ska säga: "Gör inte såhär",
eller: "Gör såhär".
Utan för att den ska säga att:
"Såhär är det."
ÅR 2020 VALDES BIGGIE IN I ROCK AND ROLL HALL OF FAME
HAN HAR SÅLT ÖVER 30 MILJONER ALBUM VÄRLDEN ÖVER
HAN FÖRÄNDRADE HIPHOPPENS RIKTNING FÖR EVIGT
Undertexter: Tomas Lundholm