Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Neříkám, že to bude snadné.
Ale bude to stát za to.
Při troše snahy je možné všechno.
Lidi to svalují na smůlu, osud, karmu…
Ale co zaručeně vede k neúspěchu?
„Nedokážu to.“
„Vzdávám to.“
Ale nikdy „vybojuju si to, co opravdu chci“.
Nebojovat za to, co chcete, je cesta kam?
- K neúspěchu. - Co ty o tom víš?
Po škole tě zaměstnal táta.
- Laura sedm let obchází konkurzy. - Čtyři až sedm.
- Všude ji odmítli. - Všude ne.
Ne vždycky platí „když se chce, tak to jde“.
Většinu života jí zabere práce.
Aby byla šťastná, musí dělat něco, co se jí líbí.
Copak by člověk za svůj sen neměl bojovat?
Jo, ale taky…
- Dáme si ještě? Platím. - Jo, díky.
Takže, pane Báječný.
Měl jsi odjakživa sen psát žvásty na internet?
Dělám investigativní žurnalistiku s pomocí spolehlivých zdrojů.
- Vážně? - Ještě třikrát, prosím.
Napsal jsi „Úzkost, stres a další vymyšlené nemoci.“
Lidi si moc stěžují.
A co „Moje matky jsou lesby a mě to vzrušuje“?
To byla pravda! Chudák ten kluk ze Sevilly.
„Jak ji dostat do postele? Přesvědč ji, že jste spolu studovali.“
To prokazatelně funguje.
Jo, jasně.
Vyber libovolnou holku tady z baru.
- Vsadím pivo pro všechny. - Fajn!
- Ta blondýna. - Zíráš na ni celou noc.
Tak jo.
Lauri, nečekej na mě.
Promiň, vylila jsem ti pití.
- Žádný nemám. - Tak ti ho koupím.
- Chtěl jsi ji sbalit? - Ne. Teda jo.
Ale ne proto, že bych chtěl…
Budu upřímný. Vsadil jsem se s kamarády.
Že ji sbalím. Jenom hloupá sázka.
Já se vsadila s kámoškama, že sbalím tebe!
- Tamhle jsou. - Aha.
Tak mi pomoz. Nechci jim platit pivo.
- Vím přesně, jak tě dostat. - Nepovídej.
Očima.
Sleduj.
Spustím bradu.
Pootevřu rty.
Zvednu oči s lehce…
dezorientovaným výrazem.
A pak…
Teď už si něco dáš, ne?
Perfektní.
Promiňte.
- Hej! - Vydrž.
Nelíbí se mi to tady. Spěchám. Pojď.
Odcházím, promiňte.
Tak jo.
- Co děláš? Pojď. - Nemůžeme zůstat tady?
Ne, tady ne.
Dneska večer hledám…
jen zábavu. Chci si zašukat a pak už tě nikdy nevidět.
Co spolehlivě zničí skvělou noc?
Druhý den.
Kdo zavolá, otravuje. Kdo nezavolá, je idiot.
Pak tě seznámí s rodinou a ty je předstíraně obdivuješ.
- Nesnesu to. - To každý.
Když se partneři znají, ničí to vztah.
Pojď si užít noc a pak už se nikdy neuvidíme.
Nenecháme si krásnou noc ničím zkazit.
- Rychle, ráno brzy vstávám. - Sakra.
Bojíš se?
- Proč? Neznáš mě. - Tak platí.
Nashle venku.
Co tvoje kámošky?
Myslíš tyhle?
Vůbec je neznám.
Počkej.
- Utíkej. - Proč?
Ukradla jsem přilbu.
Nespěchej tak. Co blbneš?
Stůj! Červená!
Chceš nás zabít?
Jsi pořád tak protivnej?
Kam jedeme?
Co myslíš?
Nechceš si napřed dát skleničku?
Říkala jsem, že spěchám.
- Je to pětihvězdičkový hotel. - Promiňte?
- Čtyřicet dva… - Ukažte.
To je jedno. Díky!
- Svatba. - Svatba? Vážně?
Na svatebních oslavách bývá super zábava. Pokud nejsi nevěsta nebo ženich.
Nechtěl jsi skleničku? Pití zdarma!
Pojď za mnou.
To snad ne.
Sestřenice mě zabije. Můžeme dál?
Jen mi řekněte jméno…
Pořád mi opakovala: „Když mi nepřijdeš na svatbu, tak umřu!“
A já nechci, aby umřela.
Mohapi a doprovod. To jsme my.
Mohapi?
- Mohapi. - A doprovod.
Dobrá. Je předepsané formální oblečení.
Nesnáším oblékat se tak, abych zapadla.
Mně to padne dobře, nemyslíš?
Jde to.
A sakra.
To je báječný!
Co tady děláme?
Co se dělá na svatbách!
Jíš!
A piješ.
Jak se máš?
Už je to věčnost. Vypadáš nádherně!
Ahoj!
Ahoj, jak se máte?
Jsem sestřenice nevěsty.
Ať žije nevěsta!
Na zdraví!
Jsi blázen.
- To neslyším poprvé. - Promiňte, prosím!
Jako svědek musím přednést projev.
Moc mi na těchto dvou záleží
a určitě mluvím za všechny, když vám popřeji…
co nejvydařenější manželství.
Na zdraví.
- Na zdraví! - Na zdraví!
To byl proslov na prd.
Sestřenka si zaslouží lepší.
Tak schválně.
Dobrý večer všem.
Ahoj. Dobrý večer.
Promiňte, musím prostě něco říct.
Chci, aby novomanželé věděli, že jsem na ně pyšná.
Jsou pro mě příkladem pravé lásky.
Hodně toho překonali.
Najít lásku je dnes velmi těžké.
Najít někoho…
kdo vás bude bezpodmínečně milovat.
Někoho, kdo vás bude milovat…
i když zná vaši nejtemnější stránku.
Která vás samotné děsí.
Všichni víme, že naše nevěsta je trochu prudká povaha.
Na šťastný společný život!
- Na novomanžele! - Na zdraví!
Co teď?
Teď?
Teď přijde to nejlepší.
- Svatební apartmá. - Kecáš!
To snad ne!
Ani nevím, jak se jmenuješ.
Dobře.
Zítra si nebudeme nic pamatovat. Já jistě ne.
Už je čas.
Na co?
Říct mi, že jsem hezká
a že jsi rád, žes mě potkal.
Aha, na tohle.
Tak se připrav.
Když se ti podívám do očí,
přepadá mě zvláštní pocit.
Líbíš se mi.
Bojím se tě.
Obojí současně.
Nepřestávej.
Pokračuj. Čím větší kýč, tím lepší. Přidej.
A…
nechci, aby tahle noc skončila.
Carla.
Jmenuju se Carla.
Já jsem Adri.
- Těší mě. - Mě taky.
Co máš s nohama?
Jak to myslíš?
Vypadají divně!
Fakt díky! Přesně to chce muž po sexu slyšet.
Divně v dobrém slova smyslu.
- Mám ráda divný věci. - Jo?
Ukaž mi svoje.
Je mi líto, jsou normální.
A co já?
Ty?
Vypadám normálně?
Ukaž mi ještě jednou zadek.
- Co je? - Sakra.
Do prdele! Měla jsem odejít před dvěma hodinami.
- Kurva! - No a? Ráno půjdu rovnou do práce.
To se máš, ale to já nemůžu.
Dobře.
Bylo to báječný…
Miluju tě.
Kurva!
Do hajzlu!
Co tady děláte?
- To je váš pokoj? - Spletli jsme si čísla.
Už se nedá nic dělat.
- Nezlobte se. - Zničili jste nám svatební noc!
Pojď, Adri!
Zabiju vás!
- Takže… - Poslouchej…
Užila jsem si to.
Jo, já taky.
Bylo to prima, bla, bla, bla a tak dále.
Radši utíkej.
Za tebou?
Ne. Za tebou.
Carlo!
Hej, ty!
NETFLIX UVÁDÍ
Musíte mi věřit.
Byla to nejlepší noc mýho života. Je to úžasná holka.
- A víš co? - Překvap mě.
Nic o ní nevím.
- Jsem na konkurzu. - Nemám její číslo.
Číslo 119, prosím.
Už ji nikdy neuvidím. Ať si tu nejlepší
noc našeho života nezkazíme.
A to je dobře?
To je jedno. Nechápeš to.
- Uvidíme se pak. Pa. - Drž mi palce!
„Hodně štěstí, Lauri.“
„Díky, Adri.“
Dobré ráno.
Kterou ubožačku jsi neuspokojil tentokrát?
Co to píšeš?
Jak být oblíbený prudič?
Pitomče.
Čarodějnice.
Taky tě miluju.
Ale neříkej to mý ženě.
Do háje.
- Playground má dvakrát víc klipů… - Kliků.
- Klipů… - Kliků.
Já tě slyšel, Jesúsi.
Jsem Kike.
Méně „klipů“, menší zájem veřejnosti.
Menší zájem, méně peněz.
Buď přijdete s něčím novým a neotřelým,
nebo můžete jít do prdele.
To platí pro všechny!
Mám tu něco o uprchlících.
Uprchlíci nemají „klipy“.
- Kliky. - Znám drogovýho dealera z…
Ještě jednoho dealera a vyhodím tě.
- Adri! - Dělám na tom. Dejte mi dva dny.
- Potřebuju kouzelný trik. - A co tohle?
Jak ho vykouřit tak špatně, že si bude myslet, že se teprve učíte.
Přečti si, co jsi zatím napsala, Ano.
Jak zjistit, že ho miluješ.
To je lepší.
Ale ten titulek…
není moc dobrý.
Změň to na…
Vědci z Michiganské univerzity
objevili spolehlivý test zamilovanosti.
- Odpověď je šokující. - Super.
To je ono.
Přečti mi hlavní body Adriho článku.
- Ale to je můj článek. - Adriho článku.
„Nemůžeš na ni přestat myslet a nesoustředíš se.
Máš lepší náladu.
Strávil jsi s ní nejlepší noc svého života.
Pořád se musíš usmívat.
Jestli ji už nikdy neuvidíš, umřeš.“
Kýčovité, nechutné. Naprostý clickbait.
Vydáme to hned v pondělí ráno.
JSI KRETÉN
Musím ji najít.
- Řekla, že šlo jen o sex. - Když to řeknu já, nikdy nezavolají.
- Musí být způsob, jak ji najít. - Není.
Co o ní víme?
Jmenuje se Carla.
- Zamysli se. - Nevím.
- Konečně se zamiloval! - Tak moment, zamiloval?
Chci jenom její číslo.
- Nic víc. - Adri.
Zamiloval ses.
Neboj. Jednou to přijít muselo.
Poprvé jsem se zamiloval do učitele tělocviku.
Na každé hodině…
Se stalo co?
Vyhodili ho. Byl to úchyl.
Nejsem zamilovanej!
Možná jen trochu…
Prohlédl jsi jí bundu?
Co myslíš? Samozřejmě! Je to jenom bunda.
Moc kapes to nemá.
- A co vnitřní kapsa? - Říkal jsem… Vnitřní?
- Jaká vnitřní kapsa? - Tahle.
„Fluoxetin. Orální podání jednou denně.
Carla Colomerová Montoriová. Rezidence Los Sauces.“
- Jedu tam! - Adri…
Ať žije láska! Já se picnu.
- Jdu tam. - Dobře.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Hledám Carlu Colomerovou.
- Jméno, prosím? - Adrián Mallo.
Adrián na seznamu není.
- Dál nemůžete. - Jen na chvilku.
- Absolutně ne. - Co jste za nemocnici?
Centrum pro duševní zdraví.
Blázinec?
Ty bláho.
Promiňte.
Los Sauces. Dobrý den.
Řeknete mi jméno?
Ano, mluvte.
A číslo průkazu?
- Carlo! - Hej!
- Carlo! - Prosím!
- Vypadněte. - Jen chvíli.
Šup!
Mějte trochu úcty!
Lidi se sem chodí léčit. Jsme tu jen pro pacienty.
Víš to jistě, Adri?
Dá se mu věřit?
Vím, jak tu práci dostal. Pomůže nám.
A děsně se do mě zamiloval.
Přejete si?
Pane doktore Rodríguezi? Rodri?
Jsem Laura Ordobásová z univerzity.
Lauri.
- Zavolejte ochranku. - Počkejte!
Nachytal jsem tě!
- Jo. - Nic jsem nezmáčkl.
Žádné tlačítko tady není.
- Proč taky? - Já nevím.
Laura Ordobásová!
Lauri!
- Nejsi tady jediný herec. - To vidím.
- Jsi hezká jako tenkrát. - No…
Ne!
Pořád hraju.
- Skvěle. - Co potřebuješ?
Recept. Paroxetin, sertralin a bupropion stojí 200 eur.
- Ne. - Ne.
- Jen pro vás. - Ne.
- Jde o něco jiného. - Ano.
- Aha. Amfetamin? Marihuana? - Žádné drogy.
Ketamin?
Potřebuju…
se dostat do psychiatrické léčebny.
Potřebuji od vás potvrzení,
že jste mě léčil.
To je neetické. Mám své zásady.
Ty mají hodnotu 1 100 eur.
Tisíc by stačilo.
Moment.
Sakra, Andrés.
- Andrési! - Adri?
Kde jsi? Co ten článek?
Chystal jsem se zavolat.
Potřebuju den navíc.
Dělám reportáž z psychiatrické léčebny.
Půjdu dovnitř.
Pořád si to můžeš rozmyslet. Tohle je šílený.
Tak jdu na správné místo.
Přísahej, že si s ní jen promluvíš a odejdeš.
Jasně. Vloudím se tam a vezmu si od ní číslo,
zazvoní zvonec a zase půjdu.
Dokonalý, spolehlivý plán.
Zlom vaz.
Deprese, nedostatek empatie, abstinenční příznaky,
asociální osobnost, stres, úzkosti…
Mám úplně všechno.
Měl jste přijít dřív.
Tohle je obývací pokoj,
společenská místnost, hala,
jak budete chtít.
- Rosa, vrchní sestra na patře. - Dobrý den.
Když budete cokoliv potřebovat…
- Pozor na ni, je vznětlivá. - Slyším tě!
Myslím to vážně. Pojďte za mnou.
Rezidence Los Sauces je soukromá klinika.
- Stojí 2 000 eur měsíčně. - A do prdele!
Je to levnější, kdybych měl jen depresi?
Ne.
Tohle je jídelna.
Jak už název napovídá, v určených časech zde jíme.
A tady je dvůr.
Když se budete chtít provětrat, odpočinout si nebo zaplavat,
nemůžete. Jen dívat.
To byl vtip.
Ven se chodí třikrát denně podle rozvrhu.
Co děláš?
Klidně tě zabiju.
Tohle je pokoj pro hosty.
- Je vše v pořádku? - Dáte mi na týden víc mýdla?
- Je to prázdné. - Víc ti dát nemůžeme.
- To hnusný mejdlo… - Probereme to později.
- Počkej tu na mě. - Skvěle.
Marto, jsi v pořádku?
Jo. Španělské zlaté století.
Kurvo!
- Hezký den, zlato. - Ty taky.
Děvko!
Je moc milá.
Váš přijímací formulář.
K přijetí to stačí podepsat.
Máte nárok na jednu návštěvu a jeden telefonát měsíčně.
- A je důležité… - Dva tisíce eur.
Tady?
Tak prosím.
Na každém patře je společná koupelna.
Tohle je Saúl, váš spolubydlící.
Saúle, Adrián.
Ahoj.
Budete spolu báječně vycházet.
Že jo?
Ukážeš mu to tady?
- To není nutné. - Je to tradice.
Veteráni berou nováčky na prohlídku.
To byl můj nápad. Ráda vymýšlím nové věci.
Máte na sobě štěnici?
Ne.
Proč bych měl?
Nechám vás, abyste se seznámili.
Ať se vám tu líbí. Tak zatím.
Jdou po vás.
Čítárna, Fermín a poezie. Ta je lepší než strašidelný detektivky.
Další pokoje pro pacienty.
Hodně krátká chodba.
Kvalitní pitná voda.
Společenská místnost s lidmi, hrami, počítači…
Všechny zajímavé stránky se monitorují.
Nahoře je víceúčelový pokoj,
ale nikdy nám neřekli, co v něm je.
Parádní.
- Moc si toho vážím. - Pro koho špehuješ?
To ne, hledám holku jménem Carla.
Znáš ji?
To nemůžu popřít ani potvrdit.
Když si myslíš, že někoho znáš, je to jen iluze.
Vyklube se z něj někdo jiný.
Ona je prostě ona.
- Kdo? - Carla!
Carlu znám.
- Většinou bývá v ateliéru. - Díky.
Kdo je to?
Guille?
Ne. Napovím ti.
Zažili jsme spolu nejlepší noc života.
- Dani? - Ne.
- Edu! - Ne.
- Jaime. - Ne.
To jsem já!
- Překvápko! - Manu?
- Adri. - Adri!
Ale co…
Co tady děláš?
Nastoupil jsem sem.
Kvůli tobě.
- Cože jsi udělal? - Kamarádka mi pomohla.
Je to vtipná historka.
Ale jak…
Tu noc, kdy jsme se potkali, jsi odtud utekla, viď?
- Proto jsi spěchala. - Já…
Neřekla jsem jasně, že to mělo být jen na jednu noc?
Jo, ale to bylo předtím, než to vůbec začalo.
Ale já…
nechápu, co „začalo“.
Když jsem nastoupil, viděl jsem tě se sestrou.
Pozdravilas mě.
Jestli mě doprovázela sestra, byla jsem pod sedativy.
Nic si nepamatuju.
Nebyla jsi ráda, že mě vidíš?
Očividně ne.
- Co máš za problém? - Nic.
Chtěl jsem tě zase vidět a vzít si tvoje číslo.
- Zbláznil ses? - Jako všichni ostatní tady.
Ale proč jsi tady?
Nic ti není!
Ty…
- Myslíš, že mě po jedný šukačce znáš? - Nech toho.
Rozhlédla ses? Je to tady jako v Přeletu.
- Koukni, Manu. - Adri!
Zabouchnul ses do holky, ale to nejsem já. Neznáš mě.
- Carlo, prosím. - Odejdi.
- Ale vážně. - Dej mi pokoj!
To snad ne.
- Musíš dolů. - Vezmu si kabát, díky.
Užij si to.
- On odchází? - Myslí si to.
- Nashle. - Kam jdete?
- Domů. - Propustili vás?
Není třeba, nic mi není.
Nemůžete odejít.
Na to nemám náladu.
Co blbnete?
Jak myslíte.
- Zavolejte sestru. - Dobře.
- Tam nemůžeš. - Sestro!
Okna nemají kliky. Jako v bance.
Musel bys jedině nahoru.
Máme tu dvě zamčená zadní schodiště.
- Páchne to tam. - A je tam 36 kamer.
Třicet šest kamer. Jsme v telce.
- Co se děje? - Sestřičko.
Řekněte jim, ať mě pustí. Nic mi není.
- Propustit vás může jen ředitel. - Nemám tu co dělat.
Musím pryč.
Vy sám jste chtěl nastoupit.
Rozmyslel jsem si to.
Svým podpisem jste nám dal opatrovnická práva.
- Cože? - Jen my vás můžeme propustit.
Z vašeho podpisu se dá leccos vyčíst.
Někdy vám můžu vysvětlit, co znamenají ty tlusté čáry.
Vymyslel jsem si to.
Byla to lež.
To říkají všichni.
- Pořád. Nezapomeňte… - Dost.
Je to pravda.
Musíte mi věřit.
Klidně můžete odejít.
- Vážně? - Jistě!
Zlepšete si chování, komunikujte s ostatními pacienty
a pak můžete jít.
U nás se pacienti hodnotí mezi sebou.
Můj nápad. Je to velmi inovativní.
- Nebo ne? - Ano.
Poslouchejte.
Jsem novinář. Chtěl jsem napsat článek.
Zavolejte do redakce, potvrdí vám to.
- Magazín Load. - Dobrý den.
Volám z psychiatrické léčebny Los Sauces.
Máme tu pacienta Adriána Malla.
Je to úžasný mladý muž,
ale tvrdí, že u vás pracuje jako novinář.
Znáte ho?
Řekla jste Adrián?
Adrián Mallo.
To jméno jsem nikdy neslyšela.
Neznáte ho?
- Ano, to jsem já, Adri! - Hej!
Ano, nedělej si prdel!
- Nepracuje tam? - Je mi líto. Ne.
Promiňte.
Nashle.
Prosím!
Co se děje?
Asi si myslíš, že jsme všichni blázni,
ale nejsme hluší. Umíme naslouchat.
Co se děje?
- Musím odsud pryč. - Tohle není vězení.
Nakonec tě propustí.
Musím pryč teď.
Teď?
Není tu zámek. Luční koník nám tu nechal kliku.
Ale je to skok ze tří pater.
Dodnes to zkusil jenom
Luční koník. Naše místní legenda.
A umřel?
Zlomil si obě nohy.
Doplížil se do svého domu.
Je to legenda.
Udělám to.
- Při troše štěstí dopadnu na odpadky. - To je skvělý nápad.
Ale to samé o odpadcích
tvrdil i Luční koník
a pak si zlomil obě nohy.
Promysli to, protože statisticky…
Udělám to.
Jasně.
Udělám to.
- Zatlačím tě. - Co to děláš?
- Jedna… - „Poletím.“
- Dva… - Uvěř, že poletíš.
- Tři… - Poletíš.
Letím!
Nemůžu! Je to moc vysoko!
- Zbláznil ses? - Jo, mám diagnózu.
- Mám jeden telefonát. - Komu zavoláš?
Takže doktorka Ramírezová.
- Jste tu kvůli Adriánovi? - Přesně tak.
Jsem jeho psycholog
a myslím, že by mu více prospělo domácí prostředí.
Vy jste psycholožka?
Teď jsem dostudovala. Mám nové nápady.
Proč máte stetoskop?
Kdyby se někdo ptal: „Je tu někdo doktor?“
Jak vidíte, tak je.
Fascinující. Promiňte.
Kde jste studovala?
- Na Barcelonské univerzitě. - Já taky!
- Jo? - Určitě znáte doktora Pedra Pascuala.
Jistě, Pedrito.
Líbí se mi jeho práce
na téma důkazů a vývoje empirické léčby.
Vždycky říkám: „Co není empirické, to není pro mě.“
To jsou brýle na předpis?
Ne.
- Tak to stačí. - Ano.
- Skončili jsme. - Dobře.
Lauro!
- Cos udělala? - Nachytala mě.
Promiň. Na doktorce Ramírezové musím zapracovat.
- Myslíš? - Zkoušela jsem ti to rozmluvit.
Nikdy se nedostanu ven, Lauro.
Uklidni se, Adri.
Horší to být nemůže.
Volal šéf. Jestli mu článek nepošleš dnes, máš padáka.
Článek! Co mám dělat?
- Třeba ho napsat? - Jo, a máš pero a papír?
Cože? Ne. Teď?
- Jo, teď. - Ne.
- Musím jít. - Použij telefon!
- Dobře. Rychle! - Poslouchej.
Vážně?
- Cože? - Kam odkládáme odpad společnosti?
- Počkej. - Odpověď vás překvapí.
Šílenství. Najdi si to.
- Cože? - Ve slovníku.
Mohla by mě Marta aspoň pět minut poslouchat?
- Já poslouchám! - Je úplně rozjetá.
Půjdeš s námi, Adri?
Chceme ti pomoct. Léky pomůžou.
Nechci léky, nejsem blázen.
O „bláznech“ tady nemluvíme.
Každý pacient tu má terapii, kterou potřebuje.
Nepotřebuju žádnou zasranou terapii!
Další, prosím.
- Chceš pryč, je to tak? - Samozřejmě.
Nejdřív se musíš naučit se všemi vycházet.
Tady se pacienti navzájem hodnotí.
Další.
- Jak to mám udělat? - Pomůžu ti.
Proč?
Rád ti pomůžu, je to skvělý nápad.
Další.
Jak mi pomůžeš?
Předně se musíš
zapojit do všech místních aktivit.
Do všech. Třeba dnes v noci.
Tohle budeš potřebovat. Vezmi si to.
Tento rozhovor teď skončil.
Kam jdeme?
Půjdou po tobě ze všech sil,
ale nesmí vycítit, že se bojíš.
Jsi hrobka. Mrtvý strom.
Bravo!
Tak jo. Ukaž karty.
Zdvojnásobím sázku. Čtyři.
Riskantní.
Dej mi svoje prášky
a můžeme poker přeskočit.
- Jako bývalý gambler bys neměla hrát. - Bývalý, jo?
Tak ukaž.
- Barva. - Ani náhodou!
A máš to.
Je mi líto, Tino, ale prášky beru já!
- Full house. - Kurva!
Poker.
Dej mi Citalopram, Fluoxetin a cigára.
Kondomy ne, promiň. Vím, že by se ti hodily.
Carlo, jsi strašně slyšet.
Co ten tady dělá?
- Odejdu, jestli ti to vadí. - Jo, dík.
Ale…
podívej se na tohle.
Chceš nás podplatit práškama?
- Jsme blázni, ale nejsme idioti. - Jasně…
To je Diazepam?
Máš Rivotril?
Za tebou je bedna.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Jak se máš?
My se známe?
Neobtěžuj se. Nepoznal by se ani v zrcadle.
I kdybys s ním mluvil sto let,
po pěti minutách to zapomene.
Je to pravda?
To slyším poprvé.
Adri, kdys měl premiéru?
- Co jsem měl? - Premiéru.
Premiéra je poprvé, kdy se ti…
zatočila hlava.
Žádnou jsem neměl.
Já taky ne, jestli si dobře pamatuju.
Jo, já taky ne.
- Myslím to vážně! - Jasně, zlato.
Neboj, tys premiéru ještě neměl.
Nechcete se dostat ven?
Počítám dny do chvíle, kdy z týhle díry vypadnu.
Proč tady jsi, Tino?
Zhroutila jsem se v práci a přišla jsem o ni.
- Cos dělala? - Já jsem princezna.
- Proč se směje? - Tihle prosťáčci…
Vezmu si karty a půjdu. Tohle nemám zapotřebí.
Dobře, princezna. Chápu.
- Král a dáma, jako moji rodiče. - Neukazuj mi karty!
- Naser si, Tino. - Podívejte.
Můžeme si vzájemně pomoct
dostat se odsud co nejrychleji.
Dáme si dobré hodnocení a odejdeme.
- Bydlím v paláci. - Ano.
Nežvaň. Jsme tady, protože to potřebujeme.
Vypadáte normálně.
Netušíš, proč jsme tady.
- Jdu čůrat, čekejte na mě. - Do prdele.
Budeme hrát poker, nebo ne?
Hlavně si zas neumývej 847 000krát ruce.
Ať si umyje ruce, kolikrát…
chce.
Jasně.
Ty jsi praštěná.
A co ty, Marto? Ty se nechceš dostat pryč?
Samozřejmě.
Chce dostat Víctora, ale neví jak.
Víctora? Vždyť je to děsnej prudič.
- Neříkej mu tak. - Jak to jde?
Je něco nového?
Jak by mohlo? Pořád mu vykládá o svý kundičce!
Kterou tví rodiče rádi lížou. Ať žije republika!
Nehraj na mě svoje tiky.
- Buď zticha. - Řekni mu, že se ti líbí.
- Cože? - Prostě…
„Ahoj, Víctore, líbíš se mi.“ A kup mu třeba kafe.
V žádným případě.
Nikdy.
To zvládneš.
Kde to bereš?
Nechcete radši pokračovat ve hře?
Jo.
Mám lepší nápad.
Když Martu přesvědčím, aby pozvala Víctora na rande…
Cože?
…budete pro mě příště hlasovat?
Přeskočilo ti, nebo jsi jenom debil?
- Když ne, přestaneš konečně žvanit? - Když ne, dostaneš moje prášky.
Platí.
Ještě jsem to neodsouhlasila.
- Vrátil se. - Tady jsem.
- Promeškal jsem něco? - Nic.
Vůbec nic.
- Ale hovno. Fakt? - Marto.
Zítra v 11 ráno.
Vylízej mě.
Martě se podle mě pomoct nedá.
Omyl, kamaráde. S trochou snahy se dá všechno.
Máš nový účes?
A hezky voním.
Čichni si.
Martě pomoct nemůžeš, ale mně jo. Dlužíš mi to.
Neříkal jsi, že mi „rád pomůžeš“?
Ne.
Dávám ti šanci udělat to samé pro mě.
Tak jo, chytráku. Povídej.
Je to v podstatě legální.
Pomáhal mi s tím můj spolubydlící…
ale už tu není.
Propustili ho?
To nemůžu popřít ani potvrdit.
Vezmi si tohle.
A pojď se mnou.
- Co mám dělat? - Pojď.
Pojď sem a obleč si to.
Nasaď si to a dělej, co říkám.
Pojď za mnou.
Pane doktore, tvrdíte,
že je to vaše diagnóza?
- Fascinující. - O čem to mluvíš?
Holčičko moje!
Tak rád tě vidím!
Tatínek pracuje.
Pracuje s dr. Krtkem.
- Pozdravíme ho? - Ahoj.
- Šikulka.
Táta už tady brzy skončí.
No…
na té diagnóze se shodneme, pane doktore.
Ano, chřipka.
Pacient by měl brát aspirin
každých osm hodin.
- Nedáme mu želé? - Jahodové!
A jahodové želé, doktore.
Musí být jahodové,
jinak budeme moc smutní.
Dobře, jahodové.
Běžte.
- Ahoj. - Díky, že jste přišli.
Díky moc. Vážně.
Za deset minut odjíždíme.
Vždyť jste teď přijeli. Deset minut je…
Máme práci.
- Viď, zlato? - Jo.
Mějte se, Saúle.
- Je mi líto. - Deset minut?
Deset minut?
- Jo. - Hej!
Máme deset krásných minut, Saro!
Musíme je využít naplno.
Taky že jo!
Díky moc!
Zahrajeme si tu nejkratší babu, co kdy kdo hrál.
- Co myslíš? - Jo!
Koupila jsi toho na moji kreditku tolik,
že na to kurýr potřeboval
celou dodávku.
Omluvila jsem se.
- Přestaň… - Ty sis koupila motorku?
Doktor říkal, že to je jen fáze.
Tati, nezasloužíš si takovou šílenou dceru.
Ale prosímtě.
- Brzy se uzdravíš. - Neuzdravím, mami.
Copak to nechápeš?
Když se budeš trochu víc snažit…
Když já jsem smutná, pustím si komedii.
Přestaň!
Promiň.
Díky, že jste přišli.
- Vyhazuješ nás? - Ne.
Můžete tu zůstat.
Je tu nádherná krajina a úžasná atmosféra.
Ale já si zalezu do svýho zasranýho pokoje.
Nikam nejdeme.
Tak mě…
Promiňte, návštěvy končí.
- Návštěvy nejsou časově omezené. - Ano.
Ale…
potřebuje si vzít léky.
- Propalsometynovou injekci. - Dobře.
Můžu se zeptat?
Co to je za lék? Slyším to poprvé.
Pojďte, prosím. Lékaři čekají.
Nebudu ti děkovat. Stejně jsi kretén.
Nemáš zač, dámo.
Chceš, abych pro tebe hlasovala.
Jasně. Jiný důvod nemám.
To je pro tebe.
- Tak ahoj! - Pustíte nás ven?
Já zírám.
Nedívej se na mě tak.
Vidím to na tobě. „Jsi blázen. Nemůžeš být táta.“
Kdo by… Máš děti?
Ne.
- Ne. Proč ten plášť? - Nemocní nenosí plášť.
Manžel její matky nechce, aby tak malé dítě vědělo,
že má nemocného tátu.
Dej mi ten plášť.
Podrž to.
Je krásný.
Proč máš tak dobrou náladu?
Jen tak.
Těšíš se, že až pomůžeš Martě,
pustí tě ven?
Jo.
Je to jen návrh, ale máme se od čeho odrazit.
„Víctore, chci se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím.
Jsi Google?
Protože máš všechno, co potřebuju.“
Mám ze sebe udělat debila?
Je to vtipné.
Vyjde to.
Věř mi.
Víctore, chci se tě…
- Blbost! - Znovu.
Chci se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím. Jsi…
- lesba? - Ne.
Chci se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím.
Jsi Google? Protože máš všechno, co potřebuju.
Zapamatovala sis to?
- Jo, mám to. - Tak znovu a zpaměti.
Chci se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím.
- Jsi… - Znovu.
Chci se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím. Jsi…
- Znovu. - Chci se tě…
na něco zeptat!
Dýchej.
Výborně.
Řekni to mně.
Nedáme si přestávku?
Dobře.
Poslouchej.
Můžou lidi s Tourettovým syndromem žít normálně?
Jo.
Takže?
S Tourettem se nechodí do léčebny.
Tak proč jsi tady?
Protože to není jednoduché,
žít normální život, když se ti kvůli tikům
každý směje a soudí tě.
Kurvo!
Strávila jsem tři měsíce v posteli
a teď se bojím jít ven.
Na ulici.
Diagnostikovali mi depresi. Můžeme pokračovat?
Tamhle je.
Jdeme.
Prší. To je smůla.
Déšť se hodí!
- Proč? - Neviděl jsi Zápisník jedné lásky?
Romantické komedie nesnáším.
- To není komedie. - Ne?
Kurvo!
To je fuk.
Pamatuješ, co jsem řekl? Když uvěříš, že umíš létat…
Tohle neřeknu.
…vyletíš do oblak.
Jdu na to.
- Kam na to chodíš? - Klid.
Do toho.
No tak, Marto.
Skvěle, Marto. Zbav se jich.
Mohli byste nás…
nechat o samotě?
- Nic ve zlém. - Fajn.
Měj se, Marto.
Běžte. Jeden, druhý, třetí.
Trochu soukromí, prosím.
Výborně, Marto.
Chci…
se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím.
- Dobře. - Jmenuješ se Google?
Ne, proč?
Už to skoro máš.
Zvládneš to.
Nechápu to.
Chci se tě na něco zeptat. Odpověz, prosím. Jmenuješ se…
Viola?
Kurvo!
Kurvo.
- Promiň. - Neboj, nic mi není.
Na co ses chtěla zeptat?
Ne.
Co to dělá?
Co to děláš? Marto, vrať se tam!
Marto, prosím!
- Vrať se. - Marto, počkej.
- Poslouchej mě. - Marto, počkej.
Prostě mu to řekni. Zapomeň na hry.
Přestaň. Poslouchej mě.
Nedělej to, co od tebe všichni čekají.
Jestli tě má rád, bude tě mít rád takovou, jaká jsi.
No a co?
- Šílenou? - Šílenou?
Jste magoři!
No tak, Marto.
Do toho.
Zírám na to jak na telenovelu.
Protože jsi stejně staromódní jako on!
O čem to mluvíš?
Víctore, líbíš se mi.
Řekla jsem to.
Jak to myslíš?
Nechápu to. Jak se ti líbím?
Prostě se mi líbíš.
- Přitahuješ mě. - Aha.
Chápu.
Dobře.
Dobře! To je ono.
Fajn.
Teda…
to…
Ty mně taky.
- Jsem směšnej. Nikdy jsem to nedělal. - Ne, já jsem směšná.
- Ne. - Podívej se na mě.
Nejsi.
My jsme teda dvojka.
- Smějí se? - Jde to dobře.
- No tak. - Super!
Počkej.
Políbím tě.
Neboj se. Já…
čistila jsem si zuby.
Dvakrát.
Dvakrát?
No tak, Marto.
No tak.
A vyprala jsem si oblečení na dvouhodinový prací program.
Ten používám taky!
Paráda!
Asi mi musíš pomoct.
Jo!
- Nemůžu tomu uvěřit. - To snad ne!
- Dokázala to! - Říkal jsem to!
Láska je krásná.
Na příští schůzi mu dáme hlas a zbavíme se ho.
- Neuvěřitelné. - Je to díky tobě.
- Byla to týmová práce. - Půl na půl, ne?
Co děláš pak?
Pak?
Nic. Proč?
Vyzvednu tě v sedm.
Dokázal jsem to!
Mají mě rádi!
Říkal jsem, že to dokážu.
Co se děje?
No tak…
Stalo se něco?
Bývalá žena mi zakázala vídat dceru.
Prý je to pro ni nebezpečné.
Podle mě to nebyl její nápad, ale jejího partnera.
- Měl bych tam jít a odvést ji. - Dobře.
- Měl bych ho zabít. - To neříkej.
Ne! Nesmíš se tomu poddat.
Musíš se…
rozveselit.
Ne…
Mohl bys mě tady…
nechat o samotě?
Rád bych byl sám ve svém pokoji.
Samozřejmě.
Dobře.
Dobře, Saúle. Odcházím.
Nedokážu se rozveselit.
Nejde to.
Manžel jeho bývalé ženy mu nedovolí vídat dceru.
To není správné.
Saúl je dobrý člověk. Tohle si nezaslouží.
Co je?
Řekneš mi to někdy?
A co?
Proč jsi tady?
Bipolární porucha.
- Prvního typu. - Bipolární?
To je když jsi jeden den…
smutná a druhý den veselá?
Ne tak úplně. Tak rychle se to nestřídá.
Objevuje se to nepravidelně.
Někdy se to projevuje depresí, jindy euforií.
- Kdys měla premiéru? - No podívejme!
Učíš se rychle.
Bylo mi 13.
Utekla jsem z domu…
a zkusila dojet lodí na koncert Pulp do Londýna.
- Kecáš! - Úplně sama.
V euforických stavech…
nemyslíš na následky. Nemyslíš, jednáš.
Další ráno se probudíš ve válečné zóně.
Odpálil jsi bombu a lidi tě nenávidí.
Jako tvůj táta.
V euforii mu klidně vybílím kreditku.
A v depresi?
Jsou nemoci…
na které se může umřít.
Ale v tomhle případě prostě umřít chceš.
Jo. Hurá!
Když jsme se potkali, měla jsi euforickou epizodu.
- Ano, začátek manické fáze. - Mánie je totéž co euforie?
Ano.
Jsem maniodepresivní.
Byla to skvělá noc. Aspoň pro mě.
Jo.
Pro mě taky.
Adri, já…
to nenechám zajít dál.
- Co je „to“? - Však víš.
Vztah s někým, kdo nedokáže ovládat svoje city, je noční můra.
Ale učíš se.
Proto jsi tady.
Mluvíš jako moje máma. Nic o tom nevíš.
Možná nic nevím, ale vím jistě, že to zvládneš.
Mozek je úžasná věc.
Je dokázané, že vůle k vyléčení je silnější než všechny léky.
Spolkl jsi v dětství seberozvojovou příručku?
Myslím to vážně.
Určitě?
Určitě.
Na sto procent.
Nevidíš, jak jsi úžasná?
A tenhle borec ti pomůže.
Jde o to, že…
- Co? - Bylo mi skvěle.
Ale nebudu v tom pokračovat.
Tady.
Dodělej to.
Do prdele!
Sakra, Saúle!
Zvládneš to! Jsou to jen tři patra.
Jenom tři patra.
Tři.
Dva.
Jedna…
Seru na to.
Carlo, potřebuju tě.
- Jedno „ne“ ti nestačí? - O to nejde.
Když jsme se potkali, jak jsi utekla?
- Cože? - Jde o Saúla.
Spí jako dudek.
Jdeme.
Pojď.
Nemůže být daleko.
Odkud máš klíčky?
- Ošukala jsem ochranku a ukradla ho. - Jasně.
- Kecáš. - Dělej.
A ovladač?
Patří vrátné.
Jaktože ho máš ty?
Panebože. Nikdo tu není v bezpečí.
Je pořád zaseklá. Otevři ji.
Bože! Vůbec netuší, jak se utíká.
Opatrně!
- Co? - To je fuk.
Zbožňuju řízení.
Ale mohla bys jet pomaleji.
Cože? Bojíš se?
Ne.
Až vypadnu, zařídím si řidičák.
- Děláš si srandu? - Ne.
Zastav, Carlo!
Kurva!
Saúle, stůj! Přestaň blbnout!
- Saúle! - Stůj, Saúle.
Jestli půjdeš za dcerou, přijdeš o ni navždy.
Odvedu si ji a nikdo už mi ji nevezme.
Odpor k ničemu nepovede.
Saúle, poslouchej mě.
Poslouchej mě.
Uklidni se, Saúle. Prosím.
- Poslouchej. Uklidni se. - Ne, chci...
Vím, že chceš něco dělat.
- Ne! Moje dcera! - Tvoje holčička.
Tvoje holčička, já vím. Chceš vybuchnout, spálit ten zkurvenej svět na popel.
- Ale to není cesta. - Ne.
Nechceš se probudit
a zjistit, že jsi zničil život milovanému člověku.
Nemůžu se vrátit. Musím něco udělat.
Nemůžu se vrátit.
Nevrátíme se. Přišli jsme ti pomoct, ne tě zastavit.
Uděláme něco…
co ti pomůže,
ale neskončíš kvůli tomu ve vězení.
Dobře?
Ale musí mi to hodně pomoct. Je mi jedno, kde ve vězení skončím.
- Musí mi to hodně pomoct. - Hodně.
- Hodně, Carlo. - Slibuju.
Hodně.
Děkuju.
Nevím.
Mám nápad.
- To je ono? - Ano.
Zkontroluju, jestli spí. Pšš.
Zdá se, že spí. Tak rychle!
Honem.
To je všechno?
Proto jsme tu?
Do háje, Saúle. Co spíš tohle?
Nebo…
- Cokoliv. - Už jsem to udělal. Já…
Kurva!
A co tohle?
- Jaký je to pocit? - Jak se cítíš?
Cítím se skvěle!
Ser na něj, Saúle.
- To je ono. - Seru na něj.
- Musíme jít. - Její manžel podle mě nemá auto.
Děláš si legraci?
Jsem paranoidní schizofrenik.
- Pořád něco zapomínám. - Do prdele!
- To je tvoje výmluva? - Jsi spokojený?
- Moje auto, vy svině! - Utíkej!
- Kurva! - Jdeme!
Zastavte, hajzlové!
Podívej se na něj.
Spí jak dudek.
Byl jsi úžasný.
Já vím.
Nafoukanče.
Ale víš co?
Jsem ráda, že jsi do léčebny přišel.
Jsem ráda, že tu jsi.
Dveře.
Dávej pozor, až…
Klid. Ztracenej případ.
Děláš něco pak?
Vzhledem k tomu, že noční aktivity jsou zakázané…
Ne.
Nemám nic v plánu.
Leda by se hrál poker.
- Chci ti něco ukázat. - Nejdřív musí jít do postele.
A čí jsou tyhle klíče?
Neptej se.
Pojď sem.
- Nebojíš se výšek? - Ne.
Chodím sem často.
Jsem tu ráda o samotě.
Ale dnes to chci zažít ve dvou.
Jsem poctěn.
Neposadíme se?
Byla jsem na tebe protivná. A stejně jsi tady.
Nemůžu odejít.
Myslel jsi to vážně?
Co?
Že se můžu vyléčit.
To jsem řekl? Kdy?
- Pitomče. - Samozřejmě že můžeš.
- Ale musíš opravdu chtít. - Zase tyhle kecy, Adri?
„Musíš to opravdu chtít.“
Fakt to chci. Samozřejmě!
Jak bych nemohla, Adri?
Byla jsem spokojená,
ale pak jsi přišel ty
a řekl mi, že můžu mít…
co mít nemůžu.
Vždyť můžeš.
Víš, co si myslím?
Poprvé v životě k někomu cítíš blízkost a teď nevíš, co s tím.
Máš strach.
- Nemám. - Máš.
Proto jsi s každým vždy jen jednu noc.
Bojíš se, že bych jich bylo víc.
Říkala jsi, že každý vztah se zničí.
Když někoho poznáš blíž.
To není pravda.
- Čím blíž tě poznávám… - Ne.
…tím víc se mi líbíš.
Tohle je psychiatrická léčebna.
- Běžte do hotelu. - Promiň.
- Ne. - Ano.
Tohle je naposled. Jen 30 minut.
- Nic víc. - Půl hodiny?
Ahoj.
- Počkej. - Co je?
Asi nemůžu.
Nemusíme nic dělat.
Chci s tebou jen být.
- Dobrou noc. - Spíš dobré ráno.
- Musím na záchod. - Dobře.
Adrián.
Dobré ráno!
Koblížku.
- Vstávej. - Ještě chvíli.
Dobré ráno, vdolečku!
Dobré ráno, buráčku!
- Vstávej. - Ještě minutku.
Už to byla minuta?
Tak šup.
- Vstávej, Adri. - Tak jo.
- Mám naspěch. - Fajn.
Vstávej, do prdele!
Promiň.
Promiň. Musím ti něco říct.
Odpusť mi.
Saul už je vzhůru a sní všechno želé.
Je úžasné sledovat, jak duševně nemocní zbožňují želé.
Průsvitné jídlo nám způsobuje radost.
Proč se na mě tak díváš?
- Jen tak. Jsi nějaká zrychlená. - Nejsem. Jsem…
šťastná.
Šťastná!
Díky tobě a tvojí pomoci. Copak nevypadám skvěle?
Vypadáš báječně.
- Vážně? - Jo.
Chceš se podívat zblízka?
Není trochu brzo?
Trochu co?
Želé!
Tolik energie po ránu. To snad ne.
Takže, lidi.
Vyndejte zboží, dnes mám štěstí.
Adri!
Mám skvělý nápad. Použij tenhle balíček.
Tišší než ten Carlin upravený.
Dobře. Carla s tebou není?
Ne.
Nikdo se mnou nechce jít.
- Nevíš, kde je, Marto? - Dneska jsem ji neviděla.
Jdu pro ni. Rozdávej.
Vážně?
- Jdou šukat. - Dík za důvěru.
Carlo?
Adri!
Co to děláš?
Chci ti něco ukázat.
Za horami je vidět moře.
Opravdu. Pojď se podívat.
- Jsi v pořádku? - Líp mi ještě nebylo.
Pojď sem. Musíš se podívat.
Tamhle je to.
- Bereš léky? - Ne.
Ne. Vážně je mi líp než kdy dřív!
Řekl jsi, že to dokážu, a já mám pocit, že asi fakt jo.
Proto vidím tak daleko.
Je tam, ale odsud ho nevidím.
Když půjdeš sem, možná ho uvidíš taky.
Musíš jít sem.
- Tam je moře. - Pojď dolů.
- Hej! - Ne. Dobře!
Jen klid.
Jen jsem se s tebou chtěla podělit. Vidím zasraný moře.
Musíš to vidět! Musíš si uvědomit…
Je v pořádku. Byl to jen malý náraz.
Už několik dní nebere léky.
Ahoj.
Co je to?
Proč mám kapačku?
Doufám, že jsi jí to neřekl.
Promiň. Musel jsem.
Ne…
Kdo…
Co si o sobě vůbec myslíš?
- Ne… - Uklidni se, Carlo.
- Nemáš právo vorat mi život. - Ne. Sestro!
Kvůli tobě musím začít znovu. Ne!
Adri, řekl jsi mi…
Že to dokážu.
Řekl jsi mi to.
Už tě nechci nikdy vidět.
Carlo.
Co se děje?
Co?
Pověz mu to.
Ráno ti vyšel článek.
- Kurva! - Odpad společnosti?
- Holka z Vymítače ďábla? - Vysvětlím to.
- To jsem napsal před… - Mlč.
Doufám, že sis svůj experiment užil.
- Ne! - Jdi do prdele!
A to nebyl tik.
- Odcházíme. - Ne.
Ubožák.
Saúle…
ODPAD SPOLEČNOSTI
Takže…
jste mluvil pravdu.
Připadám si jako blbec.
Omlouvám se.
Máte povolení okamžitě odejít.
Ještě něco.
Co se stalo Carle…
byla moje chyba.
Víte, proč máme tak přísná pravidla na příjem a propouštění?
Aby se sem nedostali pitomci jako já?
To taky.
Ale i proto, že většina lidí chce pomáhat svým blízkým
a myslí si, že vědí jak.
Mám dva bakalářské a tři magisterské tituly
a ač je tomu těžké uvěřit, ve většině případů mám lepší výsledky
než láska, dobré úmysly a laciné důvody…
Lidi sem dávají pacienty s nadějí, že se jejich stav zlepší. Ale ne.
Učíme je žít a přijmout se takoví, jací jsou,
a to někdy trvá dlouho.
Jo.
Učíme je, aby nepředstírali, že je jim líp, jen aby potěšili ostatní.
Na duševní nemoci je těžké to,
že ostatní chtějí, abyste se choval jako zdravý.
Musím se vrátit k práci.
To znělo dobře, ne?
Vím, že to není správná doba…
Bývám zmatený a…
Nevím vlastně, co říkám.
Chci jen, aby ti bylo dobře.
Bude s tím manžel souhlasit?
To je mi jedno.
Podle mě jí to nemůže uškodit, Saúle.
Je pravda, že jsi nemocný?
Můžu mu dát náplast?
To je skvělý nápad.
Výborný nápad!
Hned je ti líp.
Pojď sem.
To je můj dobrý kamarád.
Je to špion.
Jsme pořád kámoši?
Jasně!
Nevím, ale…
Možná jsem trochu paranoidní…
Myslím, že jsi s tímhle měl něco společného.
Ty a tvoje paranoia.
Jsi naprostý blázen!
To nemůžu popřít ani potvrdit.
On je taky blázen?
Taky.
Jen to neví.
Děkuju.
Opatruj se.
Zlato, mohla bys…
mi dát další náplast? Možná…
Možná se uzdravím dvakrát rychleji.
Jak už víte,
nastoupil jsem do psychiatrické léčebny.
Ale nevíte, že jsem tím chtěl zachránit jednu dívku.
Abych ji odvedl daleko od bláznů,
se kterými tam musela žít.
Dlouho trvalo, než jsem něco pochopil.
Možná je to hodně složité, možná jsem podcenil svoji hloupost.
Ona nepotřebovala žádného pitomce,
laciného prince, co by ji zachraňoval.
Rád bych jí řekl,
že i když spolu nemůžeme být,
vždycky ji budu k zbláznění milovat.
Asi jste uhodli, že nejsem žádný odborník,
ale něco jsem se během svého pobytu naučil.
Děkuju.
Chci vám odvyprávět svůj příběh. Možná to bude k něčemu dobré.
„…kterou jsem chtěl zachránit.
Rád bych jí řekl, že i když spolu nemůžeme být,
vždycky ji budu k zbláznění milovat.“
Panebože, Carlo.
Co je?
Jsou to děsný kecy.
To nejsou kecy.
Jak on umí ovládat jazyk,
gramaticky i sémanticky…
- Ty přídomky… - Přídomky!
Je to krásné.
Krásné?
Větší nálož žvástů jsem v životě neviděla.
Kam jdeš?
Poslat toho vola někam. A vy půjdete se mnou.
- Přečti to znovu. - Už to čtu.
„Pokud to, co jsem napsal, dává smysl
a může někomu pomoct…“
Jdeme všichni.
- Sakra. - Šílíš? Ty odcházíš?
Jo.
Učí nás tu, jak se vyrovnat se sebou.
Ale musíme čelit světu takoví,
jací jsme.
Až nás propustí, musíme být připraveni na to, co přijde.
- Přišlo to na ni. Pořád mluví. - Lithium.
Skvělý nápad. Potřebuje tuny lithia.
Tuny lithia.
Napadlo nás…
Jdeš se mnou. Dlužíš mi to.
Myslíme si, že jsi ve fázi.
Ve fázi?
Nejsem v žádný fázi. Takhle jasně mi to nikdy nemyslelo.
Třeba ty, Marto.
Co budeš dělat. až se někdo bude smát tvým tikům?
A ty, Víctore.
Jsi připraven na svět, kde ti budou odpírat mýdlo?
Tino, neměla by pravá princezna žít po boku svého lidu?
Nejen proto, aby ji přijali za vůdce, ale aby si uvědomili,
že být smutný je v pořádku.
Ať už jste princezna, obyčejný člověk
nebo někdo s moc těžkým životem.
A Sergio…
- Jak ti je? - Mně?
Mně je skvěle!
Jdeme.
- Ještě ne. - Běž!
José, jak se máš?
- Potřebujeme odvést pozornost. - Měli jsme to udělat včera.
- Co teď? - Stres mi zhoršuje depresi.
Co to tam letí?
Soustřeď se! Musíme utéct.
- Mám nápad. - Jaký?
- Nechte to na mě. - Kam jdeš? Pitomec!
- Nezapomeň na mě. - Nikdy. Kurvo!
Vážně?
Začínám panikařit.
Tak si opakuj:
„Všichni umřeme, ale ne dnes.“ A dýchej.
- Sem nesmíte. - Nemáte mýdlo?
- Dýchej nosem. - Teď!
Půjdu s vámi.
- Pomůžu vám. - Čí je to dům?
- Všechno jsi použil. - Ohledně toho…
Došlo mi mýdlo.
Viola! Viol…
- Hippie! - Chytli nás!
- Sakra. - Co to děláš?
- Vrátím se! - Hej!
- Jeď! - Je to nebezpečné!
- Opatrně! - Máme důležitý úkol!
- Víctore, asi tě trochu miluju. - Já tebe taky, zlato!
- To je šílenství! - Vrátím se.
- Zavolejte policii! - Budu řídit. Má to divnou spojku.
- Doleva. - Tak neukazuj doprava!
Rychle! Za nimi!
Milion kliků za dva dny.
Ty děláš zázraky.
Nejčtenější článek.
Milion kliků za dva dny.
Dej mi pusu, prosím.
Není to sexuální obtěžování. Dneska je všechno jinak.
- Saúle, stůj! - Saúle!
- Ahoj! - Zastav.
- Pojď dolů. - Ne!
Nehýbej se, zabiješ se.
Brzy se vrátíme.
Předjedu je a…
- Bože! - To byl adrenalin!
- Kristepane! - Bože!
Odteď budeme
publikovat články o tom, jak to ve skutečnosti je
s feminismem a podobnými pitomostmi.
Jasné? Zapněte mozkové závity.
Hej, ty!
Pohni zadkem!
- Předjíždějí? - Nepředjížděj je.
Nejdřív oni, pak my. Nebo umřeme.
Naučte se řídit, pane!
Auto!
Jsem gay!
- Cože? - Ty jsi gay?
Nevzpomínám si. Kdo jste?
- Už můžu předjíždět? - Ano.
Zapnout blinkr,
mírně zrychlit…
Feminismus. Co ještě?
Rovnoprávnost pro LGBTIQ.
LGBTIQ komunita.
Buzny.
- Zmizeli. - Roso, prosím!
- Ztratili jsme je. - Ne, jsou před námi.
- Bez brýlí nevidím. - Ty nosíš brýle?
Od 13 let. Nemám je ráda, dělají mě starší.
Vezmi si je, prosím!
Co dál?
- Recyklování a podobné… - Ekologie.
- Jiné slovo… - Znečištění. Změny klimatu.
Změny klimatu.
- Greta Thunberg. - Co?
Ne, změny klimatu. Žádné absurdnosti.
Zničehonic potřebujeme v kuchyni pět kontejnerů.
Tak si to zkuste!
Ukaž. Tohle jsou sluneční.
Dej mi je.
Muslimové, černoši.
- Imigrace. - To je nutnost.
Tady.
Jo, to jsou oni! Ukaž.
Jo. Tamhle jsou.
- Je tady moc věcí. - Co to děláš?
- Vyhazuješ papír? Vážně? - To se nedělá.
- Napíšu si to. - Polož to!
Adri, to tvoje téma…
Stigmatizace duševní nemoci.
Jasně! Retardi!
Ne!
Vaše téma.
- Moje téma? - Tvoje téma.
Jaké je moje téma?
On s ním a pak s ní. Nebo se stojanem na klobouky.
Nymfomanie?
Nymfomanie v množném čísle.
- Já nejsem… - Nymfomanií je víc.
Ne všechno je dnes černobílé.
Dneska jsou…
Prostě rozmanitost.
- Ven! - Saúle!
- Přestaň. - Saúle, prosím.
Je čas jít spát.
Musíte jít do postele.
Stůj!
To bylo něco.
- Budu zvracet. - Ale ne u mě v autě.
- Bože. - Vystrč hlavu ven.
Holky.
Tina a já se vzadu necítíme dobře.
Řídíš blbě.
Ty jsi Kike, že?
Ty víš…
Kurva.
Drogy?
Přesně.
- Prevence. - Prevence ne.
- Drogy. - Drogy.
Drogy. Už to víš zpaměti.
Dobře.
Haló?
Kam jdete?
Dobré odpoledne.
Jdeme za Adriánem Mallem.
- Máte schůzku? - Ne.
Ale Adrián říkal, že můžeme přijít kdykoli.
To není možné, má jednání.
- Ale je. Jsem tu s nimi. - A vy jste?
- Vy nevíte, kdo jsem? - Ne.
Odpusťte, je to jen nedorozumění.
Jsem z královské rodiny.
Váš šéf bude šílet, jestli nás nepustíte.
Královská rodina?
Jsme uvnitř. I budoucí královna Španělska.
- Kurvo. - Tak a ven!
Nesahej na mě. Jsem blázen.
- Bože! - Adri!
Pedofilie je momentálně…
Prostě samý magoři. Co dál?
- Adri! - Adri!
- Adriáne!
- Adri! - Vy neslyšíte? To myslíte vážně?
Carlo?
- Carlo. - Adri?
Pusťte je.
Co tady děláš? Propustili vás?
Ne.
Takže budu stručná.
Tak co se děje?
Nemůžu popřít ani potvrdit, že to bude stručné.
Vážně nevím.
Co to má bejt?
Můj článek.
Líbil se ti?
Ten sladkobolnej žvást?
Ublinkla jsem si.
Od tak mizernýho plátku jsem nečekala nic jinýho.
Chovejte se slušně.
Co se děje?
Co…
Co se děje?
To, že píšeš, že spolu nikdy nemůžeme být.
Řekla jsi, že už mě nechceš nikdy vidět.
Jsem bipolární, změnila jsem názor!
Takhle mě miluješ? Takhle bojuješ za lásku svýho života?
To je fakt hrubost.
Tohle s tím článkem udělám.
Ale Carlo…
Mizernej plátek z prvotřídního papíru.
A abys věděl, nepotřebuju zachraňovat.
- Ani od tebe ani od nikoho jinýho. - O to jde!
Já to kurva vím!
Ale nepotřebuješ mě, abych tě ochránila před sebou.
Dobře, Carlo.
Dobře co?
Máš pravdu.
Nepotřebuju tě, abys mě ochránila před sebou.
Chci s tebou být.
- Nebude to lehký. - To je můj problém.
Jo, ale…
budeš mě chtít měnit.
A já tě nenechám,
protože mě nikdo nezmění.
Miluju tě takovou, jaká jsi.
Občas budu…
bez důvodu v euforii.
Já vím.
A jindy budu chtít umřít.
To vím taky.
A jindy…
tě budu chtít zabít.
Nevadí.
Ale…
někdy tě budu chtít zabít tak moc,
- že to možná udělám. - Přestaň!
- Počkej. Možná? - Nikdy to nebude normální.
Jo.
Všechno beru.
Zbláznil ses snad?
Byl jsem v psychiatrický léčebně.
Až příště uvidím někoho smutného,
nebudu navrhovat, ať se usmívá.
Nabudu slibovat, že se vyléčí.
Opravdová pomoc…
je říct mu,
že sice nevím, co ho trápí,
ale když bude třeba, nenechám ho v tom.
Jestli chceš, můžeš jít dál.
Ne!
Vydrž.
Promiňte, nemáte propisku?
Díky.
Je to 639-351-011.
Carla.
Abys nezapomněl.
Tos přece chtěl.
Přijít si…
pro číslo a…
- A odejít. - Zavolám, až budeš venku.
Jakmile tě propustí.
- Ahoj. - Ahoj.
Překlad titulků: Iva Krombholzová