Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Paikallaan seisova hevonen näyttää taianomaiselta.
Mutta kun se juoksee…
Niillä pitäisi olla siivet.
NETFLIX-DOKUMENTTI
Olen saanut paljon hevosia,
joilla oli ongelmia ja joiden kanssa muut eivät pärjänneet.
Riviin, pojat!
Kun niitä alkaa kouluttaa ja löytää niiden erikoisalan…
Keksii, millaisia ne ovat ja mihin ne pystyvät.
Hyvä tyttö.
Silloin ne alkavat sopeutua.
Kukaan ei voi luokitella itseään hevosmestariksi.
Mutta isä voi hyvällä syyllä kutsua itseään hevoskouluttajaksi.
Hän kouluttaa hevosia uskomattomiin tekoihin.
Kyse ei ole pelkistä tempuista.
Heistä tulee hyviä ystäviä.
Hymyä, kaverit.
Hyvä!
Silloin menetän hetkeksi mieheni Robinin.
Mutta se on sen arvoista, kun näen tulokset ja sen taian.
Kun saa uuden hevosen, eikä tiedä sen historiaa…
Joskus vie aikaa,
että pääsee tietyn särmän yli.
Villeimpien hevosten silmät kipinöivät niiden saapuessa.
Ne ovat villejä.
Syvältä silmistä kuitenkin näkee,
että niillä on parempikin puoli.
Kasvoin hevosten ympäröimänä.
Vartuin pienessä maalaiskaupungissa Australiassa.
En ollut pieni, mutta minua kutsuttiin pahnanpohjimmaiseksi.
En ollut mikään sanaseppo enkä osannut lukea.
Olin yksinäinen.
Hevoset tekivät minut onnelliseksi.
Jos ei osaa kommunikoida muiden kanssa,
jää vähän ulkopuolelle.
Siksi minut lähetettiin isovanhempieni luo. Muuttamaan elämääni.
Ja niin kävikin.
Kunnioitin isoisääni. Hänellä oli tiukka ääni.
Hän oli menestynyt sotasankari.
Hän oli ollut Australian ratsuväessä.
On suuri kunnia puolustaa maataan hevosen selästä.
En silti koskaan nähnyt -
rakkautta isoisäni silmissä.
Istuimme yhdessä pöydän ääressä.
Hän katsoi suoraan ruokaansa,
nosti katseensa ja tuijotti suoraan läpi.
Se katse.
Vielä juuri ennen kuolemaansakin hän katsoi minua samalla tavalla.
Isoisäni sanat ovat aina pysyneet mielessäni.
"Et ole minkään arvoinen."
Isoäitini oli hyvin hiljainen.
Kun pienenä katsoin kirjaa,
en alkanut lukea ylhäältä alas, vaan aloitin alareunasta.
Hän sanoi, että piti aloittaa tästä päästä -
ja jatkaa alaspäin aina uudestaan.
Uskon, että olen onnistunut siirtämään sen opetuksen koulutukseeni.
Asioita pitää toistaa ja toistaa.
Isoäiti sanoi: "Usko itseesi.
Jos haluat olla hevosten kanssa, tee niin."
Hevosille pitää olla hyvin hellä.
Ne rakastavat meitä takaisin.
Pidän miehistä, jotka tarkkailevat ympäristöään.
Sellainen pääsee pitkälle.
Olin 10- tai 11-vuotias.
Menin elokuviin.
Olin ällikällä lyöty.
Valkokangas oli niin iso ja leveä. Eläimet juoksivat kohti.
Koko se vaatetus…
Hattu, buutsit ja huivi.
Ja tapa, jolla he nousivat hevosen selkään.
Olin ihan ihmeissäni.
Palasin seuraavana päivänä.
Aina kun näin hevosen tekevän jotain erikoista,
päätin kokeilla, osaisinko tehdä sen paremmin.
Ensimmäinen temppuni oli saada hevonen maahan.
Olin liian pieni nousemaan selkään.
Opetin hevosen makaamaan päästäkseni kyytiin.
Hyvä poika.
Halusin elokuva-alalle, koska halusin kouluttaa hevosia.
Sitten Hollywood unohti hevoset, koska Star Wars nousi suosituksi.
Länkkärit olivat mennyttä.
Muutto tuhansien kilometrien päähän Amerikkaan -
tuntui riippakiveltä kaulassa. Tuntui, etten selviäisi.
Kaikki oli ohi.
Halusin silti jäädä tänne -
ja keksiä keinon.
Kun tulin Wyomingiin, tiesin löytäneeni kotiin.
Heräsin aikaisin ehkä ensimmäisenä aamuna -
vedettyäni muonavankkurit pienelle tontille.
Näin hevoset ympärilläni.
Siitä ei ollut paluuta.
Kouluttaminen oli unelmani.
Kolmas hevoseni oli Juniper.
Se muutti elämäni täysin.
Näin Juniperin silmissä eräänlaista surua.
Suru saattoi olla mennyttä.
Näin jotain suurempaa.
Se oli tosi fiksu.
Sillä oli lahjoja.
Juniper osasi hienosti nousta takajaloilleen.
Sillä oli hyvä tasapaino. Aivan uskomaton.
Sellainen hevonen tulee vastaan vain kerran elämässä.
Pidätkö Robinista? Pidätkö minusta? Tietenkin pidät.
Tultuani länkkärit olivat poissa muodista, mutta vanhoja karjapaimenia oli yhä.
Parin vuoden kuluttua törmäsin Darrell Winfieldiin.
Marlboro-mies.
Hän oli kova tyyppi.
Darrell oli kuullut hevosestani, joka osasi nousta takajaloilleen.
Hän kysyi, saisinko hevosen nousemaan ratsastaja selässä.
Kerroin hänelle Juniperista.
Se oli ensimmäinen koe-esiintymiseni.
Sain osan. Sain töitä.
Kun katson kuvakäsikirjoituksia,
tiedän, että pystyn parempaan.
Kamera käy!
Hyvä.
Hyvä poika.
Etenkin minun hevoseni nauttivat työnteosta.
Ne löytävät erikoisalansa.
Kuvauspaikalla tietää, mistä on lähdetty liikkeelle.
Kaikki palikat, joita on tarvittu.
Silloin orkesteri astuu esiin.
Hevonen esiintyy meidän ja kameran edessä.
Se näyttää taitojaan.
Hyvä poika.
Hyvä!
Potkaise. Hyvä poika!
Ensimmäinen tunti meni hyvin.
Fiksu heppa.
Tulehan, nuori neiti.
Tänne näin.
Yksi sekunti filmillä vaatii viikkokausien harjoittelun.
Tulehan.
Hyvä!
Käytän piiskaa tai raippaa.
En kosketa niillä hevosta.
Käytän piiskaa äänen aikaan saamiseen.
No niin, kaverit!
Äänen avulla ohjaan hevosta kauemmas tai lähemmäs.
Tänne päin.
Katsekontakti on erittäin tärkeä.
Samoin kuin ihmisten kanssa. Kun tavataan ensi kertaa.
Oikein hyvä.
Oikea kohta löytyi. Piruetti.
Tänne.
On oikea- ja vasenkätisiä.
Sama pätee hevoseen, jonka silmät ovat pään molemmin puolin.
Ensin koulutetaan toisella puolella, sitten toisella.
Kun molemmat silmät on koulutettu, voi seistä missä vain kameran takana.
Piruetti.
Hyvä tyttö!
Bravo! Kauniisti tehty.
Piruetti on sulokas.
Ne pitävät etujalat paikoillaan ja pyörivät kokonaan ympäri.
Aivan kuin valssissa.
Kun molemmat silmät ovat synkassa, se on kuin pianonsoittoa.
Koska musiikkiahan se on.
Kuvittele se voima, kun 50 hevosta rynnistää kohti.
Olet iso tyttö.
Näin tempun sirkuskirjassa lapsena.
Clydesdalenhevonen seisoi keinulaudan päällä.
Halusin aina kokeilla sitä.
Haluan sen jakavan painonsa tasan.
Vakaa. Ei.
Vakaa.
Niiden pitää vähitellen antaa kokeilla ja haistella.
Siten pääsee kosketusetäisyydelle.
Kun mietin kaikkia taikoja, joita olen hevosten kanssa tehnyt…
Jos sitä ei saa filmille, tuntuu, ettei sitä ole tapahtunut.
Katsokaa, mikä tasapaino!
Todellinen edelläkävijä -
on sellainen, joka elää nykyhetkessä mutta uskoo myös menneisyyteen.
Joskus tuntuu, että on kokenut sen ennenkin.
Tervetuloa! Historian havinaa.
Robin on hyvin intohimoinen vanhan villin lännen luomisen suhteen.
Olemme kaikki ylpeitä siitä. Olemme mukana tavalla tai toisella.
Karjapaimenunelma on kuolemassa, mutta isä on todellinen cowboy.
Se tuo mieleen ensihetket Amerikassa.
Haluan pitää unelman elossa.
Menoksi, pojat!
Maalaa kärryt Mukaan tuu
Muista unelmoida Muista laulaa
Nyt mennään kotiin.
Kun puhun hevosistani,
puhun heistä lapsinani. Ne ovat minulle kuin lapsia.
Ne ovat lapsiani, vaikka minulla on Patrick.
Kun sain Juniperin,
se opetti minulle suunnattomasti.
Opin kärsivällisyyttä, nöyryyttä ja intoa.
Se oli parempi kuin koskaan uskoin eläimen olevan.
Sille piti näyttää vain kerran. Se oppi heti.
Hyvä poika, Jun.
Se kasvatti minut ja tämän tilan.
Juniper oli tulossa vanhaksi. Se oli yli 30.
Eräs työntekijäni otti minuun yhteyttä.
Hän käski minun tulla paikalle. Juniper oli todella sairas.
Se kai sinnitteli, kunnes pääsin kotiin.
Kiedoin käteni sen ympärille ja kumarruin sen puoleen.
Se hirnahti viimeisen kerran.
Sitten se oli poissa.
Mistä tiesit hänen vetävän? -Katsoin silmiä.
Pidä se mielessä. -Pidän.
No niin, kaverit. Riviin siitä. Koulu alkaa.
Rouva Parker hymyilee mielellään.
Rouva Parker.
Hyvä tyttö.
Kun hevonen löytää kipinänsä, minä raapaisen tikkua.
Yhtäkkiä eläin herää eloon ja on elementissään.
Niin paljon kuin niitä rakastaa,
kaiken sen rakkauden saa takaisin.
Mutta jos malttaa vain seistä ja katsella,
se on koko maailma.
Tekstitys: Saara Lindström