Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Azta!
Nahát! Ez igen!
Hú, egek! Ezt a… Na de kérem! Ez aztán irtó…
Nagyon kedves. Bár örökké tartana!
Ezt kapjátok ki! Végre a London Palladiumban. Úristen!
Nagyon köszönöm, hogy eljöttetek. Elalélok a gyönyörtől.
Ezt most kiviszem.
Ez a világ legnagyobb színpada, szóval röpke félóra múlva jövök.
Srácok, nagyon köszönöm, hogy itt vagytok ma este.
Nagyon örülök. Itt vagyunk.
Bár pár hónappal később, mint terveztem, de itt vagyunk.
Mit szóltok, telt házas a London Palladium! Csökkentett kapacitással.
Szent ég!
Atyám!
Tényleg kösz, hogy itt vagytok.
Eredetileg tavaly lett volna a felvétel. 2020 májusában akartuk leforgatni.
De valami közbejött.
Halasztanunk kellett. De túléltük, itt vagyunk!
Végre összehoztuk. Alig várom az előadást. Remélem, még aktuális.
A Brexitről lesz szó, és hogy mennyire szeretnék Fülöp herceggel találkozni.
Rajta! Vágjunk bele!
Csak jó lehet, jó kis móka.
Phil Wang vagyok, ha valaki nem tudná.
Személyesen. A jó öreg Philly Philly Wang Wang végre itt.
A jó öreg Philly Philly Wang Wang a London Phalladiumban.
Annyira jó itt. Phil Wang. Kevert rasszú gyerek vagyok.
Ahogy azt a nevem is sugallja: „Phil Wang.”
Bizonyos értelemben egy kulturális kompromisszum.
Szóval az apám kínai maláj, innen a „Wang”.
Meg a testem többi része.
Apám tehát kínai maláj, de az anyám normális.
Került egy kis tejföl a csilibe.
De hogy meg ne égesd a nyelved velem,
anya még adott hozzá tejet.
Fehér és kínai vér csörgedezik bennem. Fehér és kínai. Phil és Wang.
Fehér és kínai.
A Föld legerősebb rasszát képviselem.
A két legnagyobbat, öcsém!
Abból gyúrtak össze. Fehér vagyok, ráadásul kínai.
Páran be akarják magyarázni, hogy kisebbség vagyok.
Mire én:
„Egyszerre vagyok két többség, ribi. Fehér és kínai.”
Nem érsz fel hozzám. Pepsi és Coca Cola együtt.
Enyém a teljes piaci részesedés.
Kínai cucc mindenhol. Fehér vagyok, és kínai. Mindenütt is vagyok.
Előlem nem menekülsz. Minden sarkon belém botlasz.
Helló! Ni hao!
Én vagyok a Halál és a Ragadozó.
Fehér vagyok, és kínai. A jövőm atombiztos.
Tökéletesen bombabiztos.
Mindegy, mi lesz a következő 50 évben, Wang vagy Phil jól meglesz.
Talán inkább Wang.
Ahogy a dolgok állnak.
Momentán elég fura a hozzám hasonlóknak.
A COVID-pandémia nyomán meg lettünk bélyegezve.
A kínaiak, nem az izomkolosszusok.
Kínainak lenni momentán furcsa.
Ez a pandémia enyhén szólva nem tett jót a márkának.
A hátunk közepére sem kívántuk, pláne nem Angliába.
A kelet-ázsiai kínai briteknek pont ez nem hiányzott.
Kelet-ázsiai britnek lenni rossz indíttatás az Egyesült Királyságban.
Annyira, hogy az „ázsiai” szót nem is használjuk errefelé.
A világ legtöbb helyén legalább létezik ez a szó: „ázsiai”. Nem így itt.
Az Egyesült Királyságban „ázsiai” alatt dél-ázsiaira gondolnak, igaz?
Indiai, pakisztáni, Srí Lanka-i, bangladesi fickóra.
Ami rendben is van.
De ott van Ázsia másik fele, amit így kihagynak.
A teljes egész, mondhatni nagyobbik felét.
Ázsia másik fele elveszett.
Kétféle ázsiai létezik a világon.
Igazából több, de nincs annyi időm.
Alapvetően két fő kategóriába sorolhatók az ázsiaiak a világon.
A krikettező ázsiaiak.
A reakciót hallván már tudjátok, kikről van szó.
Még soha nem hallottátok ezt a kifejezést,
mégis tudjátok, kiről beszélek.
Tehát van a krikettező ázsiai,
és van a minden szart megevő ázsiai.
Én a minden szart megevők közé tartozom.
Büszke minden szart megevő vagyok.
Minden szart befalok.
Kényes állapot minden szart megevő kínainak lenni,
ha azt nézzük, hogyan indult ez az egész katasztrófa.
Egyikünk túl messzire ment a minden szar megevésében.
Évszázadok óta élünk a sötét oldalon,
végre felkerekedtünk szerencsét próbálni,
erre fennakadtunk egy denevérszárnyon.
Szörnyű! Miért pont most? Bármikor, csak ne pont most.
Gyerekként én is ettem szarságot. Sosem történt hasonló sem.
Malajziában nőttem fel, ott aztán mindenfélével etettek.
Imádtam. Mindent megettem.
Rendszeresen ettem tintahalat.
Nyálkás tengeri csigákat, egyenesen kiszippantva a házából.
Eszegettem medúzát.
Ettem malacbélből főzött levest.
A halat egészben bezabáltuk vacsorára. Ahogy volt.
A kishúgom mindig lestoppolta magának a szemét.
A másik húgommal mi ketten: „Ne!”
Teljesen más kultúra. Nyugaton az emberek kissé finnyásak
a kulináris élvezetek végletei tekintetében.
Keleten furán értelmezik az ízletest.
Legjobban épp Kínában. Bizony Kínában.
Saját szememmel győződhettem meg nemrég erről Kínában.
Első ízben jártam ott. Kínában. Nagy K. Klasszikus Ázsia.
Ultra Chinatown. Kínában.
2020 elején Kínába kellett utaznom.
Leszögezném, nem én voltam!
Visszatekintve rossz időzítés, de akkor sem én voltam.
Munkaügyben jártam Kínában,
és ha már ott voltam, el kellett ugranom a piacra is.
Nem hangzik túl jól, elismerem.
Szóval Kínában elmentem az egyik élelmiszerpiacra.
Ott aztán árultak mindenféle kínai ínyencfalatot.
Lehetett venni nokedlit, brióst, blablabla.
De volt egy külön stand a fura szarságoknak is.
Olajban vagy roston sült lények. Bogarak. Sáskák.
Egy pálcikán egy gyík csak úgy kifeszítve.
Keresztre feszített gyík.
Az emberek meg csak egyszerűen: „Azt a Jézus-gyíkot kérem.”
„Egy porció gyíkpassiót, köszi.”
Voltak ott átdöfött, kolbászként felcsavart kígyók.
Megkóstoltam, naná!
Ettem pálcikára felszúrt madárpókot. Csak úgy.
Megpróbáltam kettészedni, de meglepően szívós a madárpók.
Végül egyben kellett lenyelnem. Mint a mesében.
Ettem százlábút.
Mókás dolog egy százlábú. Bőven jut mindenkinek alsócomb.
Ettem pár csótányt is. Nagyon ellenálló a csótány.
A seggemből mászott ki.
Ők öröklik majd meg a világot.
Csupán kulturális cucc. Kulturális különbség.
Mint nyugaton a közismert gyerekversikében:
Ismerek egy öreg hölgyet Aki bekapott egy legyet
Nem tudom, miért nyelte le Talán ez lesz a veszte
Marhaság!
És ebben a rigmusban az öreg hölgy egyre nagyobb állatokat fal fel,
hogy elkapják az előzőt, mert a nő már megbánta, hogy megette.
Először véletlenül lenyel egy legyet.
Majd bekapja a pókot… Tudom, hogy megy ez.
…hogy elkapja a legyet.
Lenyel egy madarat, hogy elkapja a pókot, majd macskát, hogy madarat fogjon,
aztán kutyát a macskához, majd egy lovat a kutya elfogásához.
Nos, nyugaton ez az óvodás versike egy tanmese…
arról, hogy néha a megoldás még a problémánál is rosszabb.
Kínában ez felér egy Michelin csillagos menüvel…
amihez egy bevallottan nehéz desszert tartozik,
egy ló!
„Csak egyet kérünk. Két kiskanalat, köszönöm.”
Csupán kulturális különbség.
De az ebből származó rasszizmusra nincs indok.
Létezik COVID-rasszizmus? Köszönöm, de nem kérek belőle.
Elborzaszt a COVID-rasszizmus. Nem akarom, hogy érintsen. Szörnyű.
Valami zajt hallok otthon egyedül. Mire én: „Rasszizmus?”
„Nyitva hagytam az ablakot? Bejött a rasszizmus?”
Csak én meg a kütyüim otthon… Már bennük sem bízom.
A kütyük is rasszisták. A telefonom különösen.
Azt hiszem, a telóm főképpen az. Épp rajta lógtam a minap,
amikor bepötyögtem a „náci” szót, világos?
Nem tartozik rátok, miért.
Begépeltem a „náci” szót a telefonomba.
Csupa kisbetűvel: n-á-c-i, pont így.
Siettem.
Tudjátok, milyen a szexting.
Gyorsnak kell lenni.
A hangulat nem tart örökké.
Bepötyögtem a n-á-c-i szót csupa kisbetűvel.
Aztán hirtelen a telefonom kijavította,
a kezdőbetűt kis „n”-ről nagy „N”-re cserélte,
mintegy mondván,
„Hoppá!
Mutass némi tiszteletet!
Nagybetűs Nácik azok, akikről beszélsz…
Phil Wand.”
Szélsőjobbos a telóm, azt hiszi, egy kripli bűvész vagyok. Szörnyű.
Rossz idők ezek. Bár éltünk már meg rosszabbat is.
Nem épp a legveszélyesebb, amin átmentünk.
De az új veszélynek az absztrakt természete az,
ami az őrületbe kerget. Annyira absztrakt. Egy láthatatlan vírus.
Annyira absztrakt, hogy néhányunk nem hisz a létezésében.
A fenyegetés, a veszély egyre elvontabb a 21. század előrehaladtával.
És mi is egyre őrültebbek leszünk.
A század elején
a fenyegetés, a veszély megfogható volt, valós, fizikai dolog.
A szeptember 11. utáni terrorellenes háborúban a fenyegetés,
a dolog, amitől óva intettek, egy fickó volt,
teleaggatva bombákkal…
aki fel-alá mászkált…
„Ide süssetek! Tele vagyok pokolgéppel.
Pokolgéppel vagyok tele, és őszintén pokolian jól érzem magam!”
Ha megláttuk, nem mentünk a közelébe, és kész.
Probléma megoldva.
Világos, tapintható fenyegetés.
Majd a fenyegetés kezdett elvontabb lenni.
Legközelebb azt mondták, vigyázzunk a gazdátlan csomagokkal.
Emlékeztek a gazdátlan csomagokra?
Visszasírom a gazdátlan csomag napjait.
Egy darabig a gazdátlan csomagoktól voltunk megőrülve.
A 2000-es évek közepe a gazdátlan csomag aranykora.
Akkor csak ezzel törődtünk,
a gazdátlan csomagokkal és a Már megint Malcolmmal.
Most csak csomagok hevertek szerteszét.
Senkihez sem tartoztak.
Csak úgy hevertek szanaszét,
ránk lett bízva, hogy figyeljük, van-e gazdája.
A felelősséget a lakosságra hárították.
Még megvolt a saját élhető életünk,
de már egy fizetetlen másodállás terhét cipeltük,
poggyászfelvigyázók lettünk!
A tőlünk telhető legjobban ügyeltünk, de szörnyű volt.
Eljártunk könyvtárba, internetkávézóba,
éltük az ezredfordulós életünket…
majd időnként megpillantottunk egy földön heverő csomagot.
És megijedtünk!
Felkiáltottunk:
„Egy csomag!
És gazdátlan!
Gyorsan! Hol a gazdája?”
Aztán valaki odarohant, mi megkönnyebbültünk: „Hú, ez szoros volt!”
Ám a fenyegetés még absztraktabbá vált.
Az internettel egyre inkább online kezdtük élni az életünket,
most már robotokra, hackerekre és az oroszokra kellett ügyelnünk.
Aztán rájöttünk, egyikük sem képes bejelölni a „nem vagyok robot” négyzetet.
Ezzel a probléma megoldódni látszott.
Nem úgy a koronavírussal!
A fenyegetés még absztraktabb, mint valaha. A fenyegetés
maga a felület.
„Mindenki ügyeljen a felületre!”
„Addig vagy biztonságban, amíg elkerülöd a felületeket.
Kinyírnak!”
Szörnyű ezt megtudni, otthon egyedül, a hírekből. „Ó, a francba! A felületek!”
Végigpásztáztam gyorsan a lakásom. Kibaszott felületek mindenhol!
Kész halálos csapda a hely!
Eddig nem tudatosodott, hogy a Fűrész III-ban élek.
Még mindig rettegek.
A barátaim hívnak: „Vacsorázunk együtt a kertben?”
Mire én: „Talán. Megnéznéd nekem gyorsan…
Vannak felületek odakint?
Mégis min vacsorázunk? Asztalon? Meg akarsz te ölni?
Egy fertőben élsz, tesó.”
Rémes idők, ember.
Egyre jobban félek.
Ahogy öregszem. Talán az ember félősebb lesz a korral.
Öregszem. Ez önmagában ijesztő, maga az öregedés.
Szent ég! Azt hittem, legalább ezt az évet megspórolom. De nem. Megint öregedtem.
Kibaszott vén vagyok, haver.
Idén úgy megöregedtem.
Nem tudom, ti hogy vagytok ezzel, de én idősebb lettem.
Idén annyira öreg lettem. Eddigi egyéni rekordom.
Annyira öreg. Harmincegy évet töltöttem idén.
Tudom. Undorító. Igen, igazad van. Hányok tőle.
Vén. Kibaszott harmincegy.
Tizenkilenc évesen mentem a lezárásba, és most 31 vagyok. Borzasztó.
Szörnyű. Kibaszott vén.
Harmincegy. Már majdnem vége ennek a marhaságnak.
Egyébként ez a búcsúbeszédem.
Szent ég! A pokol kapuján kopogtatok.
Harmincegy éves vagyok. Irtó öreg.
Ez azért bosszanthat pár embert.
Színpadra állok, és rinyálok: „31 éves vagyok, olyan öreg.”
Mindig akad pár ember a tömegben, aki úgy van ezzel: „Ó, a 31 nem is öreg.
Kuss! A 31 még semmi.
A tojáshéj a fenekeden.
Harmincegy éves? Dugulj el, öcsi!”
De ők aztán tényleg rohadt öregek, ezért…
Ettől nem érzem magam jobban.
Lehetnek vagy 43 évesek. Nem érdekel.
Bocs, hogy a halál irigy pofájától nem fogadom el a vigasztalást.
Mr. Magoo és Maggie Smith friss húsnak gondolnak.
Remek.
Tudom, hogy aki 31 éves, nem igazán „öreg”.
De már nem is igazán „fiatal”.
Már nem pezseg úgy a húszas évek ifjonti izgalmától.
A harmincegy meglehetősen komoly kor. Az egyik első komoly kor.
Az élet 31 évesen kezd begyöpösödni. Minden komolyabbá válik.
Az emberek hosszú távra kezdenek elköteleződni.
Abba a korba értem, amikor minden barátom
podcastot nyomat.
Így én is belevágtam, hogy lépést tartsak a tömeggel.
De nem álltam rá készen.
A testem darabjaira hullik szét. A test kezd bekrepálni.
Undorító masszává válik ez a test.
Borzalmas. Napról napra rosszabb.
Minden reggel arra kelek, hogy új lék tátong a hajón.
Már teljesen kaotikusan mondja fel minden a szolgálatot.
Régen még volt értelme.
Régebben beütöttem a lábujjam, ami fájt.
Egyértelmű volt az ok és az okozat.
Most a testem kihagyja az első lépést.
Egyből fájni kezd, csak úgy.
Én csak nézek: „Miért?”
A testem meg röhög rajtam: „Csak mert.”
A testem improvizál, mint egy jazz-zenész.
Szükségtelen miértet keresni. A minap is, amikor felkeltem,
fájt az egyik golyóm.
Csak úgy. Nem csináltam vele semmit. Nem ezt érdemeltem.
Nem úgy aludtam el előző este:
Most ellazultam.
Nem tettem ilyet.
De reggelre az egyik mégis fájni kezdett.
Talán elfáradt a hosszú éjszakai alvástól.
Hát itt tartok. Elfáradok a pihenéstől.
Fáj a hátam. Harmincegy év, hátfájás.
A memóriám sem a régi már.
Bár nem biztos. Nem emlékezhetek rá.
Talán elfelejtettem, hogy ilyen volt.
A szellentésem undorító lett. Hihetetlenül büdös.
Régen azt hittem, nagyon büdös.
Ha az ifjabb Wang tudta volna…
Milyen illatos napokat élt át
Eltehettem volna jobb időkre Amíg még lehetett
Ma már iszonyúakat szellentek.
Mostanra már tök undorítóak. Csendesebbek, ez javukra írható.
Csendesebbek. De sokkal büdösebbek.
Nektek.
A fiatal szellentéseim hangosak és hivalkodóak voltak.
De kíméletesek az orral.
Nem akartak senkit bántani azok a fiatal fingok.
Csak a buli kedvéért jöttek azok a fiatal szellentések.
Mint a tűzijáték, olyanok voltak.
Aztán jöhettek a kínaiak. „Éljen!
Sok szerencsét!
Sok szerencsét az új évhez.”
Most a szellentésem olyan, mint egy elhagyatott vegyiüzem szivárgása.
Lassan megmérgezi a talajvizet.
Megöli a helyi állatokat. Szörnyű.
Szörnyű szellentések. Tök undorítóak, durvák.
Sikerült már olyat szellentened,
hogy a wifi térereje lecsökkenjen?
Esküszöm, hogy a minap…
Istenre esküszöm, otthon voltam, kiengedtem egyet,
és a Netflix egy időre elmosódott.
Tudjátok, olyan kockás lett. „Ne már!”
Változik a test, gondolom. Változik.
Harmincegy éves vagyok, változik a testem. Az agyam is. Meg a lelkem.
A személyiségem sokat változott. A nézeteim.
A politikai meggyőződésem is más. Nagyon más, mint pár éve.
Azt hittem, szocialista vagyok. Úgy ám. Még néhány éve is.
Kis Philly Philly Wang Wang a piros sapkájával.
„Szocialista vagyok.
Mindenkinek egy keveset. Úgy igazságos.
Államosítsuk a tengert!
Bizony, szocialista vagyok.”
Visszatekintve azt hiszem,
hogy csak nem volt pénzem.
Most már van. Nem gondoljátok, hogy megosztom! Mind az enyém!
El innen, rohadt komcsik!
Wang kereste meg azt a pénzt.
Úgy látszik, a tőkés gazdaság tök jó, ha van tőkéd.
Végig benne volt a nevében is.
Most már csak gazdag akarok lenni.
Régen világbékét akartam, most már csak nagy lóvét.
Tudom, hogy nem túl értelmes cél a pénz csak önmagáért.
De az őszinteség fontos cél.
És ha őszinte vagyok,
vastag akarok lenni.
Gazdag. Igazából már gazdag vagyok.
Gyakorlatilag mind azok vagyunk.
A világ nagy részéhez képest mi vagyunk Jeff Bezos.
A világ többi részéhez képest mind Krőzus vagyunk.
Leszarom a világ többi részét.
Jártatok már a földgolyón?
A földgolyó koszos.
Nem a földgolyón élünk.
Hanem az Egyesült Királyságban.
A világ szélén ingatjuk a fejünket.
Nem akarok a világ gazdagja lenni. Ahhoz elég 10 font.
Nem a világhoz képest akarok gazdag lenni, hanem úgy igazán. Angol módra.
Nem csak a nagy, nyilvánvaló dolgokért.
Nem az autó, a ház kell, vagy megúszni mások meggyilkolását.
Az mind tök jó, persze. De én a kis dolgokért akarok gazdag lenni.
Az apróságok teszik csodálatossá a gazdagságot.
Mondjuk elküldeni egy üveg pezsgőt az étterem másik felébe
egy távoli ismerősnek, aki még nem vett észre.
Ez olyan kedves gazdag emberes marhaság.
Láttam a filmekben, és Wang utánozni akarja.
Amott ülnek,
szomorúak magukban, eszik a halukat,
és még pezsgőjük sincs.
Hirtelen a semmiből felbukkan a pincér.
„Az az úriember küldi,
a nyuszipizsamás.”
Gazdag vagyok! Azt veszek fel, amit akarok!
Nem tudod, mi a fényűzés, amíg nem láttad, ahogy egy felnőtt nyuszifület emel…
a zsúfolt Bella Italiában.
Olálá!
Tutira lenyűgözné a randipartnerem.
Mert újra randizgatok. Megint szingli vagyok. Igen.
Facér fickó, egyedül.
Szakítottam a barátnőmmel. Legjobb módja, hogy szingli légy.
Kiderült, igen hatékony módja.
Így aztán újra randizok. Túl sokat is.
Túlságosan is sokat. Túl sokat randizok.
Rengeteget. Kilóg a belem a sok randitól.
Futok a boldogság kék madara után,
ami folyton a láthatár szélén repked.
Valami mást akarok elérni ezzel a sok randival.
Ellensúlyozni akarom az igencsak szexmentes fiatalságomat.
Értik? Nem a gyerekkorra gondolok.
Talán így volt a legjobb. Mindegy.
De később. Tízes évek végén, húszasok elején.
Az élet azon időszakában, amikor kitomboljuk magunkat.
Csak letérdelsz, készülsz a legrosszabbra, és csak dugsz…
Kísérletezel! Kurvára igen!
Csak dugsz a megvilágosodásért.
Lépj tovább, szerezz munkát, vegyél egy jó kocsit!
Sosem voltam ilyen. A legtöbb lehetőséget kihagytam.
Például az egyetemen. Nem sokat szexeltem az egyetemen.
Vallási okokból.
Isten utál engem.
Ezt próbálom most ellensúlyozni.
Próbálom bepótolni a szexhiányt, amiben részem volt.
A szexadósságot, amit olyan ütemben
próbálok törleszteni, amivel nem bírok lépést tartani.
Nyakig ülök az adósságban.
Persze az alkalmi törlesztés elég mókás,
de ez nem épp egy fenntartható élet.
Most a jó öreg randiappokon lógok. A randiappokon. Appra kész vagyok.
Lehangoló vállalkozás. Az elkeseredés sötét bugyrait fedeztem fel.
Nem tudtam, milyen mélyen vagyok, meg bele nem másztam a randiappokba.
Húztatok már jobbra valaha
egy csoportképet…
azt sem tudva, ki kicsoda rajta?
„Mindegy, melyik ő. Bizony.
Bárkivel randizom, aki ki tudja fizetni azt a síutat.”
Van egy labradorja.
„Jöjjön kutyástól, mindegy. Egészséges a szőre.”
Éhes ember nem válogat, azt hiszem.
Mi kelet-ázsiaiak nehéz időket élünk meg a randiappokon.
Dokumentált jelenség.
A kelet-ázsiai férfiaknak van a legnehezebb dolga bármelyik randiappon.
Nyugaton.
Azt hiszem, például Koreában egész jól elvannak.
De nyugaton a kelet-ázsiai vagy kínai pasikat
ritkán tekintik jó választásnak szexuális téren.
A közösségi életben, a médiában nem ez a kép él rólunk.
Soha nem mi vagyunk a szexi macsók.
Rendszerint mi vagyunk azok a nyomi, kiálló fogú hülyék,
akik leginkább aszexuálisak. Akiket teljesen hidegen hagy a szex.
Ami azért is hülyeség, mert lám,
mennyi kínai van.
1,4 milliárd ember, mindez az egykepolitika mellett.
Annyira jól dugunk, hogy korlátozni kellett.
Sehol máshol nincs szabályozva.
Azért a negatív előítélet még mindig tartja magát.
De értem én. Nem haragszom miatta.
Egy kultúra esztétikai ízlését, szépségideálját
nehéz megváltoztatni, sok dolog hat rá.
Hogy egy társadalom mit tart szépnek, függ a kulturális berendezkedésétől,
az irodalmától, a nyelvétől, a költészetétől.
Néha azt hiszem, az angol nyelv
nincs felkészülve, hogy a kelet-ázsiai férfiszépséget értékelje.
Például nekünk nagyon sötét a szemünk, nem?
A kelet-ázsiai pasiknak sötét szeme van.
Néhányunknak nagyon sötét, néhányunknak fekete.
Egy kígyónak van
szénfekete szeme.
Nem tudom, próbáltátok-e már,
de roppant nehéz, legalábbis angolul,
romantikázni
a fekete szemekről.
Jó neked, ha kék vagy zöld a szemed, úgy persze könnyű.
„Micsoda zöld szemed van! Tisztára, mint a smaragd.
Nahát, kék szemed van!
Ha belenézek, mintha az óceánban úsznék. ”
Ilyenek.
Fekete szemek. Ugyan mit mondhatsz a fekete szemről?
Nahát, fekete a szemed! Engem a halálra
emlékeztet.
Olyan, mint egy mély szakadék.
Ha a szemedbe nézek, olyan, mintha behunynám az enyémet.”
Ennek ellenére azt hiszem, boldogulok.
Randiztam pár tündéri hölggyel.
Ráadásul gyerek sehol. Gyerekmentes politikát követek.
Nincs gyerekem. Az exem fogamzásgátlót szedett.
Ja, páran még a hívei? A fogamzásgátló nagy rajongója vagyok.
Hálás vagyok az exemnek ezért.
Hálás vagyok nektek is, hölgyeim, akik a bevált fogamzásgátlókat szeditek.
Nagyon szépen köszönöm.
A pasik nevében.
Kösz!
Örök hálánk.
Feláldozzátok magatokat egy ideje. Nem marad elismerés nélkül.
Remek munkát végeztek. Így tovább!
Nem fair, hölgyeim, hogy ez nagyrészt rátok hárul.
Nem mintha nem lenne hasonló a férfiak számára. Van bizony!
Csak nem áruljuk el nektek.
Mi csak úgy a fű alatt lapulunk.
Ezért szerettek minket.
Pár éve készítettek férfi fogamzásgátló tablettát.
Előálltak egy férfiaknak szánt fogamzásgátlóval.
De a tesztalanyok úgy találták, hogy a szer
módosította a testük kémiáját.
Kissé lelombozta őket.
Ezért aztán…
„Még nem áll készen.
A nőknek kell továbbra is szedni a pirulát, ami mára tutira tökéletes.”
Egy mechanikai eszközt is fejlesztettek a férfiaknak.
Egy kis dugószerű szerkentyűt, amit csak… Pont oda.
Egyenesen oda. A spirál megfelelője. Pont oda.
A dugó és a spirál. Akár egy gyerekkönyv. Oda!
Egy kis dugó, amit így felhelyeznek.
A nyers erő bármit legyőz, sikerült. Pont oda.
Egy kis dugócskát tettek a csőbe.
Így szimplán megakadályozza, hogy az úszóbajnokok célba érjenek.
Kemény határellenőrzés. Pont ott.
Beültetnek egy szigorú bevándorlási határellenőrt.
„Ezek az útlevelek lejártak!”
Vissza kell úszniuk…
Egész jól utánzom a spermákat.
Nem tudom, miért.
Félig sperma vagyok.
Apai részről. Már ha érdekel.
Visszatérve, a pasik kissé durva beavatkozásnak tartották, ezért…
Úgy vélték: „A nőknek kell továbbra is használniuk az eszközt.”
Nem igazságos. Egyáltalán nem az, hölgyeim.
És nekünk, férfiaknak segítenünk kell.
Segítsünk hordani a terhet! Élvezzük együtt! Bocsánat a szóviccért.
De van egy makacs probléma a férfiak fogamzásgátlásával.
Amiről senki sem beszél az iparágban.
A férfi fogamzásgátlás visszatérő problémája,
nevezetesen az, ha egy fickó használná is ezeket a cuccokat,
a legjobb szándékkal persze, ugyan melyik nő hinne neki?
Ugye? Komoly bizalom kell a láthatatlan fogamzásgátláshoz.
Túl kockázatos. És nem a férfi számára. Érthető, nem?
A hölgy lesz terhes, neki kell viselnie. A fickó egyszerűen elhúzhat.
Vagyis nem kéne.
Nem kéne, srácok.
Nem kéne ezt csinálni. De megtehetitek. Pedig nem kéne!
Nem lenne szabad… Ne!
De amikor olyan egyszerű. De nem kéne!
Tartóztassátok meg magatokat!
Manapság olcsó a repülőjegy. Mégsem szabad!
Belga útlevelet a sötét weben szerezhettek.
Tudjátok? Érvényes belga útlevelet.
Más név, más cím. Pedig nem kéne!
De mindig van megoldás számotokra.
Ha nő vagy, az egész szarság a te nyakadba szakad. Nem a pasiéba.
Ezért nem kell a nőket győzködnünk a fogamzásgátlásról.
Előállhattok bármilyen őrülettel. Például:
„Egyszer egy varázsló mókus megátkozott,
és meddő lettem.”
Erre még az okos fickók is azt válaszolnák:
„Azt hiszem, olvastam erről.
Igen, persze. Akkor essünk neki!”
Fordítva nem működik.
Mondjuk, piacra kerülnek a férfi fogamzásgátlók.
Elmegyek a klinikára. Felszerelnek.
Bemegyek a városba. Egy próbakörre.
Beülök egy bárba, dumálok egy csajjal. Valamiért benne van a dologban.
Talán beteg.
Felmegyünk a lakásomra. Smárolni kezdünk.
Persze, miért ne? 2021-et írunk.
Smárolni kezdünk. Megszabadulunk a ruháinktól.
Pici előjáték, ahogy a franciák mondják. És…
mielőtt megtörténne a dolog, megkérdi: „Van nálad valamilyen óvszer?”
Mire én:
„Ne aggódj, bébi! Wang fogamzásgátló tablettát szed.
Hogy van-e? Dugó van a herémben!
Tudom, sosem hallottál róla, de bízz bennem!
A pasiban, akivel a bárban találkoztál.
Dugó van a golyóimban. Kipakolom őket a mosdóba. Meglátod, lebegnek.”
Ez sosem működne.
Ehhez az ENSZ orvosi igazolása kell.
Malála Júszafzai írja alá. „Dugó van a tökében. Malála.”
Akarok egy dugót a tökömbe. Viccelsz?
Imádnám a cuccot a golyómban!
Ha másra nem is fogtok emlékezni a műsorból…
És nem fogtok.
…kérlek, ne feledjétek, Phil szeretne egy dugót a tökébe!
Micsoda megnyugvás töltene el, ha bedugaszolnák a golyóm!
Végigvonulnék a városon, kamatyolnék, a világon semmi gondom nem volna,
ha a tökömben dugó lenne.
Ha találkoznék a nagy Ő-vel, aki mellett lehorgonyoznék,
csak kirántanám azt a szart, mint a pezsgődugót.
A zsúfolt Bella Italiában.
Köszönöm.
Imádnám a dugót a golyómban.
Szeretnék dugót a tökömbe. Óriási örömmel töltene el,
ha dugó lenne benne.
Nem akarok tablettán élni. Férfi-fogamzásgátlót szedni.
Nem akarok még egy vackot fejben tartani.
Így is tele van a naptáram. A tabletta a leglenyűgözőbb.
Annyira csodálom a nőket, akik ezen élnek.
A legdurvább cucc. A legtöbbet veszi ki belőled.
Fegyelmet, eltökéltséget igényel.
Akaraterőt.
Memóriát, ne feledjük a memóriát!
Naponta emlékezned kell rá, hogy bevedd. Kemény.
Tökmindegy, mi van, sosem szabad elfelejtened.
Nehéz lehet. Különösen, ha épp senkivel sem szexelsz.
Kíméletlenül őszinte pillanat, hölgyeim.
Jókora pofán csapás lehet…
ha épp nincs semmi a láthatáron…
mégis mindennap be kell venned a fránya antibébi-tablettát.
A sors fintora, nem?
Nap nap után. Gondoljatok csak bele! Ha nem szexelsz egyáltalán,
a fogamzásgátló tabletta szedése nem más, mint egy napi
orális emlékeztető
az eltékozolt szexuális potenciálodra.
Naponta egy slukk magány a reggeli mellé.
Mindennap.
Csak a nők elég erősek hozzá, hogy ezt elviseljék.
El tudjátok képzelni, ha a pasiknak kéne ezt csinálniuk?
Egy hétig sem bírnánk!
El tudnátok képzelni, hogy egy pasi minden reggel felkeljen, kimásszon az ágyból,
és rögtön felhúzzon egy óvszert?
Így…
„Talán majd ma.
Remélhetőleg.”
Majd felgörgeti a petyhüdt péniszén.
Belebújik a nadrágba, és dolgozni megy kotonostul.
Napközben folyton lepöndörödik. Fel kell rángatnia…
Elvonja figyelmét a munkától.
„Andy, minden oké?” „Elnézést, csak éppen…”
„Ki vagy rúgva.” „Jaj, ne már!”
Aznap éjjel kirúg a hámból. „Igen. Ne már!”
Megpróbál felcsípni egy csajt. „Jól nézel ki.”
„Pfuj, kopj le!”
Egyedül kell hazamennie.
A hálóban nem várja senki.
„Ma nem az én napom.”
Lehámozza a száraz kotont.
A naptárban odatűzi az adott naphoz.
Csak gondoljátok végig a sztorit, amit megtapsoltatok!
Szeretnék egy dugót a tökömbe.
Szeretném bedugaszolni.
Semmi értelme a hölgyekre hárítani ezt továbbra is.
A 21. században már semmi értelme. Volt. Régen.
Régen nomádok voltunk, vándoroltunk a síkságokon.
Emlékeztek azokra az időkre.
Volt értelme. Régen a nemek kötelességei világosan le voltak fektetve.
Régen a nő viselte a szaporodás minden nyűgét,
mert a pasié volt a túlélés felelőssége, igaz?
Kiment a rivális törzsekkel harcolni, húst szerezni.
De ma már bárki vehet egy rohadt Subway-szendót. Kit érdekel?
Nem számít már, ki mit csinál. Régen még számított.
Régen, ha egy nő terhes lett, az teljes munkaidős állás volt.
Mert a szavannán pocakosodni nem volt piskóta.
Az emberi terhesség brutális. Egyik állaté sem ilyen brutális.
Egy ekkora méretű fajhoz képest hosszú időt vesz igénybe.
Fizikailag gátolja a nőt.
Felegyenesedett állatok vagyunk, ami már furcsa,
így már nem tud lehajolni egy kőért,
hogy megdobjon egy kardfogút.
Jóban kell lennie a pasijával, hogy mellette maradjon, és védelmezze őt.
„Hé, bébi? Zavar téged ez a mamut?”
Elűzi a triceratopsokat. Nem vágom túlságosan a történelmet.
A nő terhesen járkál kilenc hónapig!
Könnyű préda kilenc hónapon át! Aztán életet ad annak az izének.
Hölgyem, még nincs vége! Most fel kell vennie, és cipelnie!
Úgy két éven át.
Most a karja foglalt.
Nem tudja többé pofán vágni a pterodactylust.
Tartania kell azt a haszontalan vacak babát!
Mert a csecsemő haszontalan. Teljesen haszontalan…
Semmire sem jó az embergyerek. Sajnálom.
Abszolút haszontalan a csecsemő.
A halál körülötte ólálkodik. Önmagában nem képes túlélni.
Amint megszületnek, a nagy tekegolyó fejüket
bizonytalanul egyensúlyozzák a pálcikavékony nyakukon.
Valahányszor felveszel egyet, retteghet, hogy megölöd.
Főleg ezért találtuk ki az erkölcsöt.
Az embernek ki kellett találni ezt a kedvesség dolgot,
nehogy a bozótba rúgjuk a gyereket, és odébbálljunk!
Hisz csak a nyűg van velük!
Más állatoknak nem kell erkölcs.
A többi állat kölyke túlélőnek születik. Tudtátok?
Elefántcsecsemőt láttatok? Csak úgy kiesik az anyukájából.
Aztán feláll, és elkezd járni.
Mintha egy kocsmatúrához csatlakozna, „A fenébe, bocs, emberek. Semmi baj.
Semmi gond. Bocs.
Azt hittem, elveszett a mobilom, de oké.”
Szeretnék egy dugót a golyómba.
Imádnék egyet. Mert, hölgyeim, szövetséges vagyok.
Vicceltem. Csak vizsga volt, megbuktatok.
Sose bízzatok egy férfiban sem, ha mondja!
Bizony. Csak vizsga volt, átmentetek.
Sose bízzatok férfiban, ha ezt mondja. Valószínűleg hazudik!
Csak mert valaki állít magáról valamit,
még nem biztos, hogy igazat mond.
Nekem aztán elhihetitek.
Miss Nigéria 2015.
Nehéz most szövetségesnek lenni. Mindenkinek jónak kéne lennie.
Nagyon nehéz. Magamról tudom, hogy nem vagyok.
Nem vagyok jó ember. Rossz ember sem vagyok,
de nem vagyok elég önzetlen, hogy jó legyek. Érthető?
A járvány alatt láthattuk, mit jelent jó embernek lenni.
Mindent fel kell adni, hogy másokkal törődj. Nem vagyok ilyen.
Nem vagyok jó ember. Nem kell félni, rossz ember sem.
Nem vagyok rossz. A kettő közt vagyok.
Egyszer például véletlenül ráültem egy macskára.
Oké?
Véletlen volt!
De nem álltam fel azonnal. Ebből láthatják…
hol vagyok a mércén.
Tudtam, hogy helytelen, de nem kapkodtam.
Elfogadható vagyok. Rendes srác.
Nem tennék semmit, hogy másoknak ártsak,
de azért sem, hogy segítsek.
Semmit sem tennék.
Ez az erkölcsi kódexem. Ha elesel, elkaplak,
de csak ha az irányomba dőlsz.
Fáj a hátam. Nem rohangálhatok, hogy elkapjam a hülyéket.
Bőven elég rendesnek lenni. Főleg ha fickó vagy.
Elég egyszerűvé tettük magunk számára.
Századokon át tettük a saját erkölcsi mércénket egyre lejjebb,
szóval nekünk elég, ha nem vagyunk rosszak, és akkor már jók vagyunk.
A nőknek nehezebb. A nőkkel szemben szigorúbbak az erkölcsi elvárásaink.
Maga a „rendes” szó ezt jól illusztrálja.
Ha rendes srác vagy, az dicséret.
Igaz? „Meg kéne ismerned a haveromat, Pault. Rendes srác.”
„Fenébe! Gyerünk, igyunk egyet vele!
Paul nélkül minden másodperc kész rémálom!
Hol vagy, Paul?!”
Sokkal pozitívabbnak tűnik a „rendes”, ha férfira mondják.
Ha egy férfi temetésén
a pap azt mondja,
„Alan rendes férfi volt.”
Ez úgy hangzik:
„Ne már!
Alan remek ember volt!
Többet kellett volna lógnom vele!
Most már sajnos késő, nincs több Alannel töltött idő.
Nyugodj békében! Hős vagy. Ott fent találkozunk.”
Ha egy nő temetésére mész, és ott mondja a pap:
„Susie rendes nő volt.”
Ez úgy hangzik…
„Susie nem igen próbálkozott, mi?
Nem igazán dobtad be magad, Suze!
Mibe haltál bele? Az erőfeszítés hiányába? Jézusom!
Temessük el gyorsan! Menjünk, együnk valamit.”
Nehéz állandóan jó embernek lenni.
Nehéz jó embernek érezni magunkat. Az idő minden percében.
Most épp nem érzem jó embernek magam.
Különösen a koronavírus-járvány közepén, kicsit…
Hülyén hangzik.
…felelősnek érzem magam miatta.
Mert ha hiszünk a legelterjedtebb véleménynek,
a járvány, ez a vírus, egy kínai húspiacon kezdődött.
Szóval ha lusta vagy, és egy kicsit rasszista,
a pandémiáért két embercsoportot okolhatsz,
a kínaiakat és a húsevőket.
Titeket nem ismerlek, de én mindkét csoportba beletartozom.
Egy kínai húsevő vagyok.
Bizony. És ebből az egyiken nem változtathatok.
Egyértelmű. Bármennyire szeretném, nem tehetek ellene.
A másik megváltoztatásához meg
arcplasztika kéne, hogy kevésbé nézzek ki kínainak.
Drágának tűnik, és fájdalmasnak.
Igen. Adjunk méltó elismerést a vegáknak!
A vegáknak mindig is igazuk volt.
Nem lenne szabad állatokat természetellenesen összezsúfolni.
Szomorú vége lesz.
Az elképzelhető legdrámaibb módon igazolódott be.
Javukra írhatjuk,
hogy kihasználhatták volna az alkalmat „én megmondtam”-stílusban,
de nem tették.
Nem jellemző kegyességgel.
De azt hiszem, a lelkük mélyén eléggé önelégültek az egésztől.
Lehetnek csöndben önelégültek, mert tudják, az egész világ az övék.
Ez már a vegák világa. A COVID kora egyben a vegák kora.
Hiszen ki lehetne jobban felkészült a koronavírus korában,
mint akinek az ízlelés elvesztése óriási megkönnyebbülést okoz?
„Adj egy gombaburgert, kislány! Pozitív a tesztem!
Ma repetázhatunk is.”
Nem vagyok vega. Alaposan kipróbáltam.
Esélyt adtam a vegaságnak
egy egész étkezés alatt.
Úgy döntöttem, hogy a karbonlábnyomom csökkentése helyett
inkább 20 évvel korábban halok meg.
Van egy régi buddhista mondás, „Jobb az élvezetes, bár rövid élet,
mint a quinoaevéssel töltött hosszú.”
Szerintem sok bölcsesség van ezekben a régi szövegekben.
Próbáltam egészségesebben étkezni.
Próbáltam vékonyabb, fittebb, egészségesebb lenni.
Edzettem, meg minden.
Elengedtem a kényelmes, de igencsak hamis gondolatot,
hogy az ember fizikai kinézete nem számít semmit.
Valóban nem minden,
de azért számít.
Valahol félúton van az igazság.
A régi közhelyekkel nyugtattam magam.
Mindegy, milyen vagyok kívül, a belső számít.
De kiderült, hogy az a belső alig kap már levegőt.
Így aztán…
Még a legjobb szándékú elméleteknek is van gyakorlati korlátja.
Elkezdtem edzeni, beletettem némi munkát,
és edzettem. Valamennyit fogytam.
Elég sokat. Fogytam valamennyit.
Köszönöm!
Értékelem. Tényleg kedves. Máris megérte. Köszönöm.
Mostanában fogytam valamennyit. Eleget.
Legtöbbet a farkamról. Elég kár.
Sosem lehet előre tudni, honnan megy le a zsír, igaz?
Mindig azt reméljük, a hasunkról vagy a tokánkról. Nekem a farkamról.
Most ilyen a testem.
A fizikai felépítésem.
Elégedett vagyok. Jól érzem magam benne.
Nem vagyok boldog.
Nyugi, nem őrültem meg. Nem örülök nagyon a testemnek.
De elégedett vagyok vele.
Túllihegjük ezt a „legyünk boldogok a testünkkel” dolgot.
A testnek nem az a feladata, hogy boldoggá tegyen.
Hiszen mi a test? Egy kompromisszum,
amit az élni kívánt életstílusok között kötöttél.
Igaz?
Mi a tested? A tested
az ábrándjaid…
és az erőfeszítéseid metszete. Igaz?
Ez az én testem. Nem pont ilyet akarok.
Jobbat szeretnék.
De csak ennyire szeretnék jobbat.
Nem azért, mert nincs választásom.
Jól akarok kinézni. Elkezdtem edzeni. Edzőterembe járok.
Igenis edzek. Köszönöm! Pilatesezni kezdtem.
Bizony. Itt a jó öreg Philates Wang.
Szeretem a Philatest.
Mindenki járjon pilatesre! Jót tesz a hátnak. Tudjátok?
Ha nem tudjátok, mi a pilates, nos, az alapvetően ateista jóga.
Legalábbis annak látszik.
Egy ideje csinálom az ateista jógát.
Egyszerű jóga hókuszpókusz nélkül.
Olyasmi nincs benne.
Semmi ilyen nincs a pilatesben.
A pilates inkább:
„Hajolj rá a rúdra! Nincs Isten!” Ez a pilates.
Azt hiszem, német.
Elkezdtem a pilatest. Próbálok jobban kinézni.
Próbálok valahogy kinézni harmincasként. Harmincegy.
Próbálom összeszedni és helyükre rakni a széthulló darabokat.
Elkezdtem jobb frizurát hordani. Hiszitek vagy sem, ez a jobb!
Régebben sajnáltam fodrászra költeni.
Lementem a legközelebbi libanoni fickóhoz, adtam neki 10 fontot,
ő pedig nekem esett az ollóval.
Reméltem a legjobbat.
London libanoniak lakta részén élek. Nem vadászom rájuk.
Most picit távolabb járok, egy kelet-ázsiai borbélyhoz.
A kelet-ázsiai haj is megér egy misét.
Kell hozzá a megfelelő tapasztalat. Tudjátok?
Tehát kelet-ázsiai borbélyhoz megyek, egy japán helyre.
Mert megbocsátok nekik.
Nanking már rég volt. A PlayStation viszont jó. Ez így korrekt.
Kedvelem a borbélyom. Király csávó.
Tucker a neve. Menő srác Tucker.
Király japán borbély.
Kedvelem. Jókat beszélgetünk, amíg a székben ülök.
Tucker jól beszél angolul. Már pár éve Angliában él.
De még mindig erős a japán akcentusa. És persze időnként
elfelejti az angol szót, amit mondani akar.
De valamiért ezt a szót mindig tudja:
„hogyishívják”.
Nem tudom, honnan, hol tanulta ezt a szót.
De örülök, hogy tudja.
Mert a beszélgetéseinket varázslattal tölti meg.
Szóval ülök a székben, ő nyirbálja a hajamat.
Egyszer csak mesélni kezd a hétvégéjéről.
Csak úgy egyszerűen.
„Épp tévéztem
a lakásomban,
ülök a kanapén…
amikor meglátom a hirdetést…
annak a hogyishívjáknak…
Hogyishívják…”
Nincs csattanója a sztorinak. Szerintem csak vicces,
ahogy mondja, „hogyishívják”.
Jó tudni, ha már más szót nem ismersz.
Sok szót helyettesít. Klasszikus japán hatékonyság.
Érzem, páran kényelmetlenül érzitek magatokat a japán akcentus miatt.
Ami persze hülyeség.
De megértem. Fajilag tudathasadásos idők ezek, nem?
Nehéz tudni, mi helyes, mi nem.
Mi elfogadható, mi nem. Min nevethetsz, min nem.
Nem várhatom el, hogy a kedvemért feleslegesen kockáztassatok.
Szóval megbocsátok nektek. Habár
a jövőbeni miheztartás végett
és hogy megóvjalak a későbbi gyávaságtól, én…
A miheztartás végett szabályokat fektettem le.
Pár ökölszabályt, hogy a jövőben segítsen dönteni,
hogy morálisan elfogadható-e a másik akcentusának parodizálása.
- Akarjátok hallani a szabályokat? - Igen!
Naná, hogy igen, rohadt bigottok!
A legelső, általános, mindenek fölötti szabály az,
hogy ha jó az akcentus…
fogadd el!
Így tisztességes. Ha jó az akcentus, ha valaki beletette az időt,
kutatást és gyakorlást,
hogy jó legyen,
akkor szerintem senkinek sincs oka panaszra.
Mit mondhatnának?
„Hé, ne már, hisz tökéletes.” Mit mondhatnának?
A fenébe!
Ha jó az akcentus, hagyd annyiban!
De ez nem minden helyzetre illik.
Ezért a második szabály az,
ha a kérdéses akcentus egy olyan népé,
amelyiknek valaha is volt birodalma…
vagy állt már háborúban a vesztes oldalon…
akkor sincs joguk panaszkodni!
Ez sokkal több akcentust jelent, mint hinnétek.
Van néhány nyilvánvaló,
mint az angol, francia, holland, portugál, spanyol, német, satöbbi.
De van néhány vicces is!
Például a japán.
Vagy az olasz.
Török. Az orosz.
Egyiptomi.
Meg kínai! Bizony!
Tán nem hittétek, az öreg Wang zöld utat ad, de…
A saját csapdámba estem.
Kína folyamatos birodalomépítő küldetésben van, világuralomra tör.
Így aztán utánozhatod a kínai akcentust. Erősek vagyunk. Kibírjuk.
Leszarom, ha valaki a kínai akcentust utánozza. Wangra hányt borsó.
A sast nem érdekli, ha férgek parodizálják őt.
Kicsit sem bánt, ha kínai akcentust imitálsz.
Nem bánt. A barátaimat igen. A fehér erénycsősz barátaimat nagyon bántja,
ha valaki a kínai akcentust parodizálja.
Elmondják nekem, ha valaki ezt teszi.
Sosem kértem rá őket.
Úgy tűnik, van egy rémült kémekből álló hálózatom…
akik kirohannak a világba,
megbántódnak a nevemben, aztán visszajönnek beszámolni.
„Hallottad? Az a híresség a kínai akcentust parodizálta!
Peirs Morgan is kínai akcentust imitált.
Gigi Hadid az Instagramon kínai szemet utánzott. Most nem mutatom meg, de igen.
Nem vagy szomorú? Nem zavar? Nem bánt, hogy lekicsinyeltek? Kibírod?”
Mindannyiótokat ki fogunk nyírni.
Nem akarjuk tudni, ki tette, ki nem tette…
Mindegy. Élvezd! Nem számít. Élvezd!
Igazából nem érünk rá.
Nem tudom, feltűnt-e, de nem érünk rá.
Törődj a saját dolgoddal, nem érünk rá!
Inkább elutazunk a Holdra. Eltüntetjük a lábnyomaid. Nem érünk rá.
Ezerszám készítjük a kémfotókat a városközpontjaitokról.
Nem érünk rá.
„Csak egy turista, semmi gond.”
Kész, tűz!
Mindannyiótokat felfalunk.
És nem ti lesztek aznap a legfurább szar, amit megeszünk.
Nagyon köszönöm, hogy eljöttetek. Jó éjszakát!
A feliratot fordította: Várkonyi Erika Lívia