Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎În regulă!
‎Ce tare!
‎Doamne, e prea… Haideți, pe bune. ‎Mulțumesc. E…
‎Ce drăguț! Continuați la nesfârșit.
‎Ia priviți unde suntem! ‎London Palladium. Doamne!
‎Mulțumesc mult că ați venit. Vai de mine!
‎Să dau ăsta deoparte.
‎Cea mai mare scenă din lume. ‎Mă întorc în 30 de minute.
‎Oameni buni, vă mulțumesc mult ‎c-ați venit astă-seară.
‎Chiar apreciez. Iată-ne aici.
‎A durat cu câteva luni mai mult ‎decât vă așteptați, dar iată-ne.
‎Priviți! Toate biletele s-au vândut ‎la London Palladium, la capacitate redusă.
‎Doamne!
‎Frate…
‎Mulțumesc mult că ați venit.
‎Trebuia să filmăm show-ul anul trecut, ‎în mai 2020.
‎Dar a intervenit ceva.
‎A trebuit să mai amânăm puțin. ‎Dar am reușit. Iată-ne!
‎În sfârșit facem asta. Abia aștept ‎să facem show-ul. Sper că mai e relevant.
‎Show-ul e despre Brexit și cât de mult ‎vreau să-l cunosc pe prințul Philip.
‎Să-i dăm drumul!
‎Ar trebui să fie bun, distractiv.
‎Sunt Phil Wang, dacă nu știați.
‎Iată-mă. Old Philly Philly Wang Wang. ‎În sfârșit aici.
‎Old Philly Philly Wang Wang ‎la London Phalladium.
‎Mă bucur că sunt aici. ‎Phil Wang. Sunt metis.
‎După cum ar putea sugera ‎numele „Phil Wang”.
‎La un moment dat, ‎s-a făcut un compromis cultural.
‎Da, păi, tata e sino-malaez, ‎de unde și „Wang”.
‎Și restul corpului meu.
‎Tata e sino-malaez, dar mama e normală.
‎Așa că da, am niște smântână în chili.
‎N-am vrut să vă frigeți la limbă ‎cu acel Wang fierbinte,
‎așa că mama a adus laptele.
‎Alb și chinez, astea sunt rasele mele. ‎Alb și chinez. Phil și Wang.
‎Alb și chinez.
‎Sunt cea mai puternică rasă din lume!
‎Le-am prins pe alea mari!
‎Le-am combinat. Sunt alb și chinez.
‎Oamenii au încercat să-mi spună ‎că sunt o minoritate.
‎Eu le-am zis:
‎„Sunt ambele majorități, scârbă. ‎Sunt alb și chinez.”
‎Sunt intangibil. Sunt Pepsi și Coke.
‎Sunt o cotă întreagă de piață.
‎Wang se vinde peste tot. ‎Sunt alb și chinez. Sunt peste tot.
‎Nu poți fugi de mine. ‎Sunt la fiecare colț.
‎Bună.‎ Ni hao.
‎Sunt ‎Alien‎ și ‎Predator.
‎Sunt alb și chinez. Sunt de neînlocuit.
‎Orice mi-ar rezerva viitorul.
‎Orice s-ar întâmpla în următorii ‎50 de ani, Wang sau Phil e bine.
‎Probabil Wang, totuși.
‎La cum merg lucrurile.
‎Acum e ciudat să arăți ca mine.
‎După pandemia de COVID, ‎e ciudat să arăți ca mine.
‎Chinez, nu musculos.
‎E ciudat să fii chinez acum.
‎Toată pandemia asta a afectat rău marca, ‎eufemistic vorbind.
‎Asta ne mai trebuia, ‎mai ales în Marea Britanie.
‎Asta le mai trebuia ‎britanicilor chinezi est-asiatici.
‎Est-asiaticii sunt foarte puțin ‎reprezentați în Marea Britanie.
‎De fapt, atât de puțin, încât nici măcar ‎nu avem cuvântul „asiatic” aici.
‎În cele mai multe locuri, avem măcar ‎cuvântul „asiatic”. Nu și în Regatul Unit.
‎În Regatul Unit, cuvântul „asiatic” ‎înseamnă de fapt sud-asiatic, nu?
‎Din India, Pakistan, ‎Sri Lanka, Bangladesh.
‎Ceea ce e în regulă.
‎Dar mai există o jumătate întreagă ‎din Asia pe care o ratează.
‎O jumătate întreagă și, aș zice, mai mare.
‎Mai e o jumătate din Asia pierdută.
‎În lume există două tipuri de asiatici.
‎Sunt mai multe, dar nu am așa mult timp.
‎În esență, în lume ‎există două mari categorii de asiatici.
‎Există asiaticul-crichet.
‎Din câte se pare, știți deja care-s tipii.
‎N-ați auzit în viața voastră ‎de asiatic-crichet
‎și ați știut imediat despre cine vorbeam.
‎Deci există asiaticul-crichet
‎și mai e și asiaticul ‎care mănâncă rahaturi ciudate.
‎Eu mă număr printre asiaticii ‎care mănâncă rahaturi ciudate.
‎Sunt mândru de categoria în care sunt.
‎Mănânc rahaturi ciudate.
‎Dar e cam aiurea ‎să fii genul ăsta de asiatic acum,
‎fiindcă așa a început ‎toată catastrofa asta.
‎Unul dintre noi a mâncat ‎un rahat prea ciudat.
‎După secole de viață aventuroasă,
‎ne-am forțat norocul și ne-a părăsit,
‎pe aripile unui liliac.
‎E oribil. De ce acum? ‎Până acum a fost mereu în regulă.
‎Am mâncat rahaturi ciudate în copilărie. ‎Nu s-a întâmplat așa ceva.
‎Copil fiind în Malaysia, ‎mâncam rahaturi ciudate.
‎Îmi plăcea să mănânc rahaturi ciudate.
‎Mâncam pastramă de calmar.
‎Mâncam melci răsuciți de mare, ‎direct din cochilie.
‎Mâncam meduze.
‎Mâncam supă din intestine de porc.
‎Mâncam la cină un pește întreg. ‎Peștele întreg.
‎Surioara mea spunea: „Eu îi mănânc ochii!”
‎Eu și cealaltă soră spuneam: „Of, nu!”
‎Acolo e o cultură diferită. ‎În Occident, oamenii strâmbă din nas
‎la capetele extreme ‎ale spectrului culinar.
‎În Orient, ciudățeniile sunt delicatese.
‎Nicăieri mai mult decât în China.
‎Am avut ocazia să văd asta ‎cu ochii mei în China, recent.
‎Am mers în China pentru prima oară. ‎China. Marea C. Asia Clasică.
‎Cartierul Chinezesc Plus. China.
‎Am mers în China la începutul anului 2020.
‎Fără legătură, n-am fost eu.
‎Un moment prost, privind în urmă, ‎dar n-am fost eu.
‎Am mers în China pentru o slujbă
‎și, cât am stat acolo, ‎am mers la o piață alimentară.
‎Nu sună bine, recunosc.
‎Am mers la o piață alimentară din China.
‎Iar acolo se vindeau ‎multe gustări chinezești.
‎Erau tarabe cu tăiței, ‎altele vindeau chifle și așa mai departe.
‎Însă o tarabă era dedicată ‎rahaturilor ciudate.
‎În esență, vietăților. Vietăți prăjite ‎sau fripte. Gângănii. Lăcuste.
‎Pe un băț era o șopârlă uscată, ‎așa stătea.
‎O șopârlă răstignită așa.
‎Oamenii treceau și spuneau: ‎„Vreau șopârla-Iisus, vă rog.”
‎„O Patimă a Șopârlei, mulțumesc.”
‎Erau șerpi spiralați precum cârnații, ‎cu o țepușă prin ei.
‎M-am înfruptat, sigur!
‎Am mâncat o tarantulă întreagă pe băț. ‎Uitați așa.
‎Am încercat să mușc din ea, ‎dar e uimitor de dură.
‎A trebuit s-o dau întreagă pe gât. ‎Ca o legendă.
‎Am mâncat un miriapod.
‎Partea bună la miriapode e ‎că sunt copănele pentru toți.
‎Am mâncat doi gândaci fripți. ‎Dar gândacii sunt foarte rezilienți.
‎Mi-au ieșit târâș pe fund.
‎Vor moșteni lumea asta.
‎E doar o chestie culturală. ‎O diferență culturală.
‎Știți cântecelul pentru copii ‎din Occident:
‎Cunosc o bătrână care-a înghițit o muscă
‎Nu știu de ce a înghițit o muscă ‎Pesemne-o să moară
‎E un hit.
‎În acest cântecel, bătrâna mănâncă ‎animale din ce în ce mai mari,
‎ca să prindă animalul înghițit înainte, ‎pe care regretă acum că-l are în corp.
‎Mai întâi înghite musca, din greșeală.
‎Apoi înghite un păianjen… Știu cum e.
‎…ca să prindă musca.
‎Apoi înghite o pasăre să prindă ‎păianjenul, o pisică să prindă pasărea,
‎apoi un câine să prindă pisica, ‎apoi un cal să prindă câinele.
‎În Occident, acest cântecel pentru copii ‎este o poveste moralizatoare…
‎despre cum, uneori, soluția ‎poate fi mai gravă decât problema.
‎În China, e un meniu cu stele Michelin…
‎ce include, e drept, un desert copios,
‎cal!
‎„Vrem doar unul. ‎Două linguri totuși, mulțumesc.”
‎E doar o diferență culturală.
‎Dar nu e un motiv de rasism.
‎Rasism legat de COVID? ‎Nu vreau rasism de COVID, nu, mersi.
‎Mă îngrozește rasismul cauzat de COVID. ‎Nu vreau să se atingă de mine. Îngrozit.
‎Chiar și când sunt singur acasă ‎și aud un zgomot, fac: „Rasism?
‎Am lăsat vreun geam deschis? ‎A intrat rasismul?”
‎Doar eu, singur acasă, cu dispozitivele. ‎Nici în ele n-am încredere.
‎Și ele sunt rasiste acum. ‎Mai ales telefonul.
‎Telefonul meu sigur e rasist. ‎Stăteam deunăzi pe telefon
‎și am tastat în telefon ‎cuvântul „naziști”.
‎Nu trebuie să știți de ce.
‎Am tastat în telefon cuvântul „naziști”.
‎Cu litere mici, „n-a-z-i-ș-t-i”.
‎Mă grăbeam.
‎Știți cum e sextingul.
‎Trebuie să fii rapid.
‎Atmosfera nu durează o veșnicie.
‎Am tastat în telefon „n-a-z-i-ș-t-i”, ‎cu litere mici.
‎Imediat, telefonul meu ‎a corectat automat cuvântul,
‎înlocuind litera „n” de la început ‎cu un „N” mare,
‎ca și cum mi-ar spune:
‎„Alo!
‎Dă naibii dovadă de respect.
‎Aici vorbești despre Naziști…
‎Phil Wand.”
‎Am un telefon de extremă dreaptă ‎care mă crede un magician dubios.
‎Vremuri înfricoșătoare. ‎Dar nu cele mai înfricoșătoare.
‎Am avut parte de perioade mai periculoase.
‎Dar cred că natura abstractă ‎a acestui pericol nou
‎ne-a scos cel mai tare din minți. ‎E foarte abstract. E un virus invizibil.
‎E așa de abstract, ‎că unii nici nu cred că e real.
‎Amenințarea și pericolul s-au abstractizat ‎tot mai mult pe parcursul secolului XXI.
‎Iar noi o luăm razna tot mai mult.
‎La începutul acestui secol,
‎amenințarea și pericolul erau lucruri ‎foarte reale, fizice, tangibile.
‎După 11 septembrie și războiul ‎contra teroriștilor, amenințarea
‎la care trebuia să fim cu toții atenți ‎era doar un tip,
‎acoperit cu bombe…
‎care intra și spunea:
‎„Sunt acoperit cu bombe, băi!
‎Sunt acoperit cu bombe ‎și, sincer, îmi place!”
‎Îl vedeam și ziceam: ‎„Bine, o să mă feresc de ăla.”
‎Problemă rezolvată.
‎Amenințare clară, tangibilă.
‎Apoi amenințările au devenit abstracte.
‎Iar apoi ni s-a spus să fim atenți ‎la pachetele nesupravegheate.
‎Mai știți pachetele nesupravegheate?
‎Mi-e dor de epoca ‎pachetului nesupravegheat.
‎O vreme, am fost obsedați ‎de pachetele nesupravegheate.
‎Jumătatea anilor 2000, ‎epoca de aur a pachetului nesupravegheat.
‎Pe atunci ne păsa doar
‎de pachetele nesupravegheate ‎și de ‎Malcolm in the Middle.
‎Acum existau doar pachete.
‎Nici măcar nu era implicat un tip.
‎Acum existau doar pachete
‎și datoria noastră era să evaluăm ‎nivelul supravegherii fiecăruia.
‎Răspunderea trecuse pe umerii publicului.
‎Cu toții aveam o viață de trăit,
‎dar fuseserăm împovărați ‎cu o a doua slujbă, neplătită,
‎aceea de observatori de bagaje!
‎Ne dădeam silința, dar era înfricoșător.
‎Ieșeam și trăiam la jumătatea anilor 2000,
‎mergeam la bibliotecă ‎sau la internet café…
‎iar uneori vedeam un rucsac ‎care zăcea pe jos.
‎Și ne panicam!
‎Spuneam:
‎„E un pachet!
‎Și e nesupravegheat!
‎Iute! Să-l supravegheze cineva!”
‎Apoi venea cineva în fugă ‎și ne spuneam: „A fost cât pe ce.”
‎Dar apoi amenințarea ‎s-a abstractizat și mai mult.
‎Odată cu internetul, ‎viața s-a mutat online
‎și ni s-a spus să ne ferim de boți, ‎de hackeri și de ruși.
‎Apoi am aflat că niciunul nu știa ‎să bifeze căsuța „Nu sunt un robot”.
‎Cumva, asta a părut să rezolve problema.
‎Acum, cu coronavirusul,
‎amenințarea e cea mai abstractă. ‎Acum amenințarea e…
‎ca o suprafață.
‎„Aveți grijă la o suprafață, oameni buni.
‎Nu, ar trebui să fiți în regulă, ‎dacă vă feriți de suprafețe.
‎Alea vă vin de hac.”
‎E oribil să afli asta singur, ‎de la știri. „Rahat, suprafețe!”
‎Mi-am analizat rapid apartamentul. ‎Suprafețe peste tot, fir-ar!
‎Locul ăla e o capcană mortală.
‎Nu știam că locuiesc în ‎Puzzle mortal 3.
‎Și acum sunt îngrozit.
‎Prietenii mă întreabă: ‎„Vrei să vii la cină în grădină?”
‎Le zic: „Poate. Ați putea verifica rapid…?
‎Aveți vreo suprafață acolo?
‎Pe ce luăm cina? Pe o masă? ‎Încercați să mă omorâți?
‎Ai ieșit din bulă, amice.”
‎Vremuri înfricoșătoare.
‎Sunt tot mai speriat.
‎Poate că ești tot mai temător ‎odată cu vârsta.
‎Îmbătrânesc. ‎Ideea că îmbătrânesc îmi dă fiori.
‎Rahat, credeam că măcar anul ăsta ‎iau o pauză. Nu. Tot mai bătrân.
‎Al naibii de bătrân acum, frate.
‎Am îmbătrânit mult anul ăsta.
‎Nu știu voi, dar eu am îmbătrânit recent.
‎Am îmbătrânit anul ăsta. ‎Mi-am doborât recordul.
‎Sunt bătrân. ‎Am împlinit 31 de ani anul ăsta.
‎Știu. Dezgustător. ‎Da, ai dreptate. Îmi vine rău.
‎Un moș. La naiba, 31 de ani.
‎Când am intrat în carantină, aveam 19. ‎Acum am 31. Cumplit.
‎Oribil. Al naibii de bătrân.
‎Am 31 de ani. Rahatul ăsta e pe terminate.
‎E show-ul meu de rămas-bun.
‎Doamne! Bat la poarta iadului.
‎Am 31 de ani. Ce bătrân sunt!
‎Poate că pe unii îi enervează.
‎Urc pe scenă și spun: ‎„Am 31 de ani, sunt așa de bătrân!”
‎Mereu sunt câțiva oameni din public ‎care spun: „La 31 de ani nu ești moș.
‎Mai taci, e o vârstă fragedă.
‎Ești practic bebeluș.
‎Ai împlinit 31 de ani. Mai fugi de-aici!”
‎Dar sunt mereu al naibii de bătrâni, ‎așa că…
‎Nu mă fac să mă simt mai bine.
‎Au vreo 43 de ani. Nu-mi pasă.
‎Iertați-mă că nu mă consolează ‎fața invidioasă a morții înseși.
‎Domnul Magoo și Maggie Smith ‎mă cred un tinerel.
‎Super!
‎Știu că la 31 de ani ‎nu ești foarte bătrân.
‎Dar nici foarte tânăr nu mai ești.
‎Nu mai ai entuziasmul efervescent ‎de la 20 de ani.
‎Vârsta de 31 de ani e serioasă. ‎E printre primele vârste serioase.
‎Viața începe să se închisteze. ‎Rahatul devine serios.
‎Începi să-ți iei angajamente ‎pe termen lung.
‎Am ajuns la vârsta ‎la care toți prietenii mei au
‎podcast-uri.
‎A trebuit să am și eu unul, ‎să fiu în rând cu lumea.
‎Dar nu eram pregătit.
‎Corpul mi se dezintegrează. ‎Corpul începe să cedeze, frate.
‎Corpul mi se năruie ‎într-o pastă dezgustătoare.
‎Oribil. E tot mai rău pe zi ce trece.
‎Corabia ia apă în fiecare dimineață.
‎Proasta funcționare a corpului ‎nici nu mai are noimă.
‎Înainte avea o noimă.
‎Înainte, dacă mă loveam la deget, ‎mă durea degetul.
‎Era o relație clară cauză-efect.
‎Acum, corpul meu sare peste primul pas.
‎Direct la durere, fără nicio explicație.
‎Și fac: „Au, de ce?”
‎Și corpul: „Să te fut, de-aia.”
‎Acum corpul meu improvizează. ‎A trecut la jazz.
‎Nici nu trebuie să aibă noimă. ‎Deunăzi, m-am trezit
‎și mă durea o boașă.
‎Pur și simplu mă durea. ‎Nu i-am făcut nimic. Nu meritam asta.
‎Nu am făcut înainte de culcare…
‎„Acum sunt relaxat.”
‎N-am făcut asta.
‎Cu toate astea, ‎dimineața mă durea doar o boașă.
‎Presupun că era extenuată ‎după o noapte lungă de somn.
‎Aici am ajuns. Obosit de odihnă.
‎Am probleme cu spatele. ‎La 31 de ani, îmi trosnește.
‎Nici cu memoria nu stau bine.
‎Sau poate că stau bine. De unde să știu?
‎Poate că memoria e la fel și am uitat.
‎Pârțurile mele sunt dezgustătoare acum. ‎Sunt oribile.
‎Credeam că înainte erau oribile.
‎Dacă ar ști tânărul Wang…
‎În ce vremuri înmiresmate trăia
‎Trebuia să le fi savurat ‎Cât am avut ocazia
‎Acum, pârțurile mele sunt revoltătoare.
‎Sunt absolut dezgustătoare acum. ‎Dar, recunosc, sunt mai silențioase.
‎Sunt mai silențioase acum. ‎Dar mai cumplite.
‎Pentru voi.
‎Pârțurile mele tinere erau zgomotoase ‎și ostentative.
‎Dar, în esență, blânde pentru nas.
‎Pârțurile mele tinere nu voiau ‎să facă rău nimănui.
‎Pârțurile mele tinere erau interesate ‎să facă spectacol.
‎Erau ca niște artificii.
‎Apoi, veneau chinezii și făceau: „Da!
‎Noroc!
‎Noroc în anul următor!”
‎Acum, sunt ca scurgerile silențioase ‎ale unei uzine chimice abandonate.
‎Otrăvesc lent pânza freatică.
‎Ucid câinii din zonă. E groaznic.
‎Pârțurile mele sunt cumplite, ‎absolut dezgustătoare.
‎Ați dat vreodată un pârț așa rău,
‎încât ați pierdut o liniuță la wi-fi?
‎Jur că zilele trecute…
‎Jur că eram acasă și am scăpat un pârț,
‎iar Netflixul s-a încețoșat puțin.
‎Știți cum devine pixelată imaginea? ‎„Hai odată!”
‎Corpul meu se schimbă, presupun.
‎La 31 de ani, corpul meu se schimbă. ‎Mintea și sufletul mi se schimbă.
‎Personalitatea și opiniile mele ‎s-au schimbat mult.
‎Ideile politice mi s-au schimbat mult ‎față de acum doi ani.
‎Credeam că sunt socialist. ‎Ăsta eram eu, acum doi ani.
‎Micuțul Philly Wang avea pe cap ‎bereta roșie.
‎„Sunt socialist.
‎Câte puțin pentru toți. Așa pare corect.
‎Naționalizați marea.
‎Sunt socialist.”
‎Privind în urmă, îmi dau seama
‎că pur și simplu n-aveam bani.
‎Acum am bani. ‎Nu împart niciun rahat. E-al meu!
‎Înapoi, comuniști mizerabili!
‎Wang a câștigat lira aia.
‎Capitalismul e în regulă, se pare, ‎atunci când ai capital.
‎Indiciul era dintotdeauna în nume.
‎Acum vreau doar să fiu bogat.
‎Înainte voiam pacea mondială, ‎acum vreau să fiu putred de bogat.
‎Știu că nu e un țel cu însemnătate, ‎banii de dragul banilor.
‎Dar sinceritatea e un țel însemnat.
‎Și, dacă e să fiu sincer,
‎vreau să înot în bani.
‎Vreau doar să fiu bogat. ‎Adică sunt deja bogat.
‎Practic, toți suntem bogați.
‎Conform standardelor globale, ‎toți de aici suntem Bezos.
‎Toți cei din sala asta sunt Nabucodonosor.
‎Dar eu mă piș pe standardele globale.
‎Ați fost pe glob?
‎Globul e mizerabil.
‎Noi nu trăim în glob.
‎Trăim în Marea Britanie.
‎La marginea lumii, privind-o dezaprobator.
‎Nu vreau bogăție globală. ‎Aia valorează zece lire.
‎Nu asta vreau. Vreau bogăție adevărată. ‎Bogăție britanică, asta vreau.
‎Nu mă refer la lucrurile mari, evidente.
‎Nu mă refer la mașini, case ‎și la a scăpa basma curată cu omor.
‎Sigur, astea-s grozave. Dar eu vreau ‎să fiu bogat pentru lucrurile mărunte.
‎Amănuntele care dau frumusețea bogăției.
‎De pildă, la un restaurant, ‎vreau să trimit o sticlă de șampanie
‎unei cunoștințe ‎care încă nu a observat că sunt acolo.
‎Doar un bogat poate face ceva așa mișto.
‎Am văzut faza în filme și vrea și Wang.
‎Știți, stau acolo
‎și-și mănâncă peștele, singuri și triști,
‎fără strop de șampanie.
‎Din senin, apare chelnerul.
‎„Asta e de la domnul de acolo,
‎în costumul de iepure.”
‎Sunt bogat! Pot să port ce vreau!
‎Nu știți ce-i opulența până nu vedeți ‎un adult scoțând o ureche…
‎într-un restaurant Bella Italia aglomerat.
‎Vai de mine…
‎Sigur mi-ar impresiona partenera.
‎Am revenit în lumea întâlnirilor. ‎Sunt iarăși celibatar. Da.
‎Sunt iarăși burlac.
‎M-am despărțit de iubită. ‎Un mod grozav de a fi celibatar.
‎Și foarte eficient, se pare.
‎Ies iar la întâlniri. ‎Ies prea mult, frate.
‎Prea mult ies la întâlniri.
‎Ies mult la întâlniri. ‎Mă învârt în jurul cozii cu ele.
‎Alerg în acest miraj al fericirii
‎care se tot îndepărtează în zare.
‎Cred că încerc să compensez ceva ‎cu toate întâlnirile.
‎Cred că încerc să compensez ceea ce cred ‎că a fost o tinerețe lipsită de sex.
‎Știți? Nu copilărie.
‎Probabil că e mai bine așa.
‎Mai târziu. Adolescența târzie, ‎20 și ceva de ani.
‎Perioada aia în care ar trebui ‎să scapi de obsesia asta.
‎Să te așezi în genunchi, ‎să tragi obloanele și să…
‎În care să experimentezi. Da!
‎Să ți-o tragi până capeți claritate.
‎Mergi mai departe, te angajezi, ‎cumperi o furgonetă.
‎N-am făcut asta. ‎N-am profitat la maximum de șanse.
‎Marea oportunitate, facultatea. ‎N-am făcut sex în studenție.
‎Din motive religioase.
‎Dumnezeu mă urăște.
‎De atunci, încerc să compensez, cred.
‎Încerc să acopăr acest deficit sexual ‎de care am avut parte.
‎Această datorie sexuală ‎căreia se pare că i-am impus
‎propria rată a dobânzii, ‎cu care nu pot ține pasul.
‎Sunt până-n gât în datorii la Banca Wang.
‎Sigur, plata ocazională e distractivă,
‎dar nu e un stil sustenabil de viață.
‎Folosesc aplicațiile vechi de întâlniri. ‎Aplicațiile sunt soluția.
‎Poate fi o aventură deprimantă. ‎Am descoperit hăuri ale disperării
‎în care nu credeam că mă pot târî ‎vreodată pe aplicațiile de întâlniri.
‎Ați acceptat vreodată
‎o fotografie de grup…
‎fără să știți măcar ‎care dintre ei e, doar:
‎„Da, oricare. Da, mă rog.
‎Ies cu oricine își permite ‎excursia aia la schi.”
‎E și un labrador în poză.
‎„Accept și câinele, ce-o fi. ‎Are o blană sănătoasă.”
‎Pomanagiii nu pot să facă nazuri,
‎iar est-asiaticilor le e greu ‎pe aplicațiile de întâlniri.
‎E un fenomen documentat.
‎Est-asiaticii sunt grupul cu cele mai mari ‎probleme pe aplicațiile de întâlniri.
‎În Occident.
‎Presupun că în Coreea se descurcă.
‎Dar, în Occident, est-asiaticii, chinezii
‎sunt rareori considerați ‎opțiuni sexuale viabile.
‎Nu așa ne prezintă cultura publică, presa.
‎Nu suntem niciodată tipii sexy.
‎De obicei, suntem înfățișați ‎ca niște cretini cu dinții ieșiți în față,
‎care sunt fundamental asexuați, ‎complet neinteresați de sex.
‎E nebunie curată, dat fiind câți
‎chinezi există în lume.
‎Sunt 1,4 miliarde de chinezi, ‎cu politica copilului unic.
‎Ne-o tragem așa bine, ‎că ne-au impus o regulă.
‎Nu mai are nimeni o regulă.
‎Totuși, ‎aceste percepții negative persistă.
‎Dar înțeleg. Asta nu mă înfurie.
‎Gusturile estetice ale unei culturi, ‎standardele ei de frumusețe
‎sunt dificil de schimbat, ‎fiind bazate pe multe aspecte.
‎Pentru o societate, frumusețea e dată ‎de structura ei culturală,
‎de literatura, limba și poezia ei.
‎Iar uneori cred că limba engleză
‎pur și simplu nu e pregătită să aprecieze ‎frumusețea bărbatului est-asiatic.
‎De pildă, avem ochi închiși la culoare.
‎Bărbații est-asiatici au ‎ochi foarte căprui.
‎Unii dintre noi avem ochi foarte căprui. ‎Unii au ochi negri.
‎Ochi negri precum cărbunele,
‎ca ai unui șarpe.
‎Nu știu dacă ați încercat,
‎dar e foarte greu să fii romantic,
‎cel puțin în engleză,
‎despre ochii negri.
‎Dacă aveți ochi albaștri sau verzi, ‎bravo vouă, e ușor.
‎„Vai, ai ochii verzi! ‎Aidoma celui mai pur smarald.
‎Vai, ai ochi albaștri.
‎Când mă uit în ochii tăi, ‎parcă aș înota în ocean.”
‎Mă rog.
‎Ochi negri. ‎Ce poți spune despre ochii negri?
‎„Vai, ai ochi negri. Mă duc cu gândul
‎la moarte.
‎Sunt aidoma abisului nesfârșit.
‎Când mă uit în ochii tăi, ‎parcă aș închide ochii.”
‎Totuși, cred că mă descurc bine.
‎Am ieșit cu câteva domnișoare drăguțe.
‎Partea bună e că nu am copii. ‎Urmez politica niciunui copil.
‎Nu am copii. ‎Fosta mea iubită lua contraceptive.
‎Da, avem fani aici? ‎Eu sunt mare fan al contraceptivelor.
‎Îi sunt recunoscător fostei iubite ‎că lua contraceptive.
‎Vă sunt recunoscător tuturor ‎că luați contraceptive, doamnelor.
‎Mulțumesc mult, da.
‎În numele bărbaților,
‎mulțumiri.
‎Apreciem.
‎E un sacrificiu pentru echipă. ‎Nu a trecut neobservat.
‎Faceți o treabă bună. Țineți-o așa!
‎Nu e cinstit că tot voi, doamnelor, ‎le folosiți cel mai des.
‎Doar au fost create și echivalente ‎pentru bărbați. Ele există!
‎Doar că nu v-am spus.
‎Așa suntem noi, bărbații. Șireți.
‎De asta ne iubiți.
‎Chiar au creat o pastilă pentru bărbați ‎acum doi ani.
‎O pilulă contraceptivă pentru bărbați.
‎Dar subiecții testului au constatat ‎că această pilulă
‎le modifica chimia corpului.
‎Îi făcea să se simtă triști.
‎Așa că toți au zis:
‎„N-o fi încă gata.
‎Să ia femeile pastila în continuare, ‎probabil e perfectă.”
‎A fost creată o soluție mecanică ‎pentru bărbați.
‎Un dispozitiv ca un dop mic, ‎care se vâră chiar acolo.
‎Chiar acolo. ‎Echivalentul steriletului, presupun.
‎Dopul și steriletul. ‎Uite un titlu de carte de copii.
‎Un dop mic care se vâră acolo.
‎O abordare ce implică forță brută, ‎dar a mers.
‎Un dop care se bagă pe țeavă.
‎Stă acolo și împiedică ‎trecerea înotătorilor.
‎Un fel de graniță controlată. Acolo.
‎Parcă vâri înăuntru ‎un agent vamal dificil.
‎„Pașapoartele astea sunt expirate!”
‎Vor trebui să înoate înapoi și…
‎Mă pricep să imit spermatozoizii.
‎Nu știu de ce.
‎Sunt pe jumătate spermă.
‎Pe linie paternă, dacă vă întrebați.
‎Din nou, bărbaților li s-a părut ‎a fi o procedură invazivă, așa că…
‎Au zis: „Femeile pot folosi ‎în continuare implantul.”
‎Nu e corect. Nu-i cinstit, doamnelor.
‎Îmi dau seama ‎și bărbații ar trebui să ajute.
‎Ar trebui să luăm și noi din povară, ‎să împărțim sarcina.
‎Însă contraceptivele masculine ‎au o problemă insolubilă.
‎Nimeni din industrie ‎nu vorbește despre ea.
‎O mare problemă cu contracepția masculină.
‎Chiar dacă un tip se supune ‎tuturor acestor metode,
‎cu cele mai bune intenții, ‎ce femeie o să-l creadă?
‎Nu? Contracepția nevăzută implică ‎foarte multă încredere.
‎Mult risc. Riscul nu cade deloc ‎pe umerii bărbatului.
‎Dacă o femeie rămâne gravidă, se descurcă. ‎Tipul poate să dispară.
‎N-ar trebui.
‎N-ar trebui, băieți.
‎N-ar trebui. Dar sigur că puteți. ‎Însă n-ar trebui!
‎Nu aveți voie… Nu faceți asta!
‎Dar e foarte ușor. Dar n-ar trebui!
‎Trebuie să vă abțineți.
‎Zborurile sunt tare ieftine acum. ‎Dar n-ar trebui!
‎Puteți obține un pașaport belgian ‎pe dark web.
‎Știați? Pașaport belgian pe bune.
‎Nume diferit, adresă nouă. ‎Dar n-ar trebui!
‎Însă aveți mereu opțiunea asta.
‎Femeia trebuie să se descurce. ‎Bărbatul nu e nevoit.
‎De aceea nu avem nevoie de asigurări ‎că femeia ia contraceptive.
‎Puteți inventa, doamnelor. ‎Vă puteți amuza. Puteți spune:
‎„Da, cândva m-a blestemat ‎o veveriță magică,
‎iar acum nu pot face copii.”
‎Până și un tip deștept ar spune:
‎„Da, am citit asta undeva.
‎Da, sigur. Să-i dăm drumul!”
‎Dar invers nu mai merge.
‎Să zicem că apar pe piață ‎multe contraceptive masculine.
‎Merg la clinică. Sunt echipat.
‎Ies în oraș, ‎să dau o tură cu echipamentul.
‎Merg la un bar, intru în vorbă cu o fată. ‎Se bagă, nu știu de ce.
‎O fi bolnavă.
‎Mergem la mine. Începem să ne sărutăm.
‎Sigur, de ce nu? E 2021, țineți pasul.
‎Începem să ne sărutăm ‎și să scăpăm ușor de haine.
‎Să rămânem despuiați, ‎cum se spune în Franța. Și…
‎Chiar înainte să ne punem pe treabă, ‎întreabă: „Ai protecție?”
‎Iar eu îi spun:
‎„Nicio grijă, iubito. Wang ia pilula.
‎Cine, eu? Am un dop în boașe!
‎Știu că n-ai auzit de el, ‎dar ai încredere în mine!
‎În bărbatul cunoscut la bar.
‎Am un dop în boașe! Bagă-le în chiuvetă. ‎O să vezi că plutesc.”
‎N-ar funcționa în veci.
‎Am nevoie de dovadă de la ONU pentru asta!
‎Ar trebui semnată de Malala. ‎„Are un dop în boașe. Eu sunt Malala.”
‎Mi-ar plăcea să am un dop în boașe, zău.
‎Ce mi-ar plăcea să am un dop în boașe!
‎London Palladium, dacă e ‎să rămâneți cu ceva din show…
‎Nu veți rămâne.
‎…vă rog, nu uitați ‎că lui Phil i-ar plăcea un dop în boașe!
‎Vă imaginați liniștea sufletească
‎oferită de un dop în boașe?
‎Aș hoinări prin oraș ‎și aș face dragoste fără nicio grijă,
‎cu un dop în boașe.
‎Când îmi cunosc perechea ‎și mă așez la casa mea,
‎scot dopul ăla ca la șampanie.
‎Într-un restaurant Bella Italia aglomerat.
‎Mulțumesc.
‎Mi-ar plăcea un… ‎mi-ar plăcea un dop în boașe.
‎Mi-ar plăcea un dop în boașe. ‎Mi-ar plăcea la nebunie
‎să am un dop în boașe.
‎N-aș vrea pilula. ‎Nu vreau pilula pentru bărbați.
‎Nu mai vreau un alt lucru de ținut minte.
‎Am destule rahaturi de făcut. ‎Iar pilula e cel mai impresionant.
‎Le admir pe femeile care iau pilula.
‎E cea mai tare chestie. ‎Fiindcă te solicită la maximum.
‎Disciplina. Hotărârea.
‎Tăria de caracter.
‎Memoria, doar memoria!
‎Trebuie să ții minte să o iei zi de zi. ‎Sigur e greu.
‎Orice-ar fi, trebuie să o iei zilnic.
‎Sigur e dificil. Mai ales ‎dacă nu ai parte de sex în perioada aia.
‎Un moment de sinceritate, doamnelor,
‎dar sigur e o mare lovitură sufletească…
‎dacă treceți printr-o perioadă de secetă…
‎și tot trebuie să luați zilnic ‎pilula contraceptivă.
‎Vă simțiți tachinate, nu-i așa?
‎Zilnic. Gândiți-vă ce înseamnă asta. ‎Dacă în perioada aia nu faceți sex,
‎pilula contraceptivă luată zilnic este
‎un memento oral
‎al potențialului vostru sexual irosit.
‎Zilnic, o înghițitură de singurătate ‎la micul dejun.
‎Zi de zi.
‎Doar femeile au puterea emoțională ‎de a persevera în așa ceva.
‎Dacă bărbații ar trebui să facă asta?
‎N-am rezista o săptămână!
‎Dacă bărbații ar trebui să se trezească ‎în fiecare zi, să se dea jos din pat
‎și să-și pună un prezervativ ‎în fiecare dimineață?
‎Spunându-și…
‎„Poate azi am noroc.
‎Să sperăm.”
‎Și-l pune pe penisul flasc.
‎Își ridică pantalonii ‎și pleacă la serviciu cu prezervativul.
‎Îi cade toată ziua ca o bustieră. ‎Trebuie să tot tragă…
‎Îl distrage la muncă.
‎„Andy, te simți bine?” „Scuze, e doar…”
‎„Ești concediat.” „Vai, nu!”
‎În seara aia merge prin cluburi. ‎„Da, da. Of, nu.”
‎Încearcă să intre în vorbă cu o fată. ‎„Arăți bine.”
‎„Scârbos. Dispari!”
‎Merge singur acasă.
‎În dormitorul lui.
‎„Nu azi.”
‎Își scoate prezervativul uscat.
‎Îl capsează la ziua din calendar.
‎Gândiți-vă la povestea ‎pe care ați aplaudat-o.
‎Mi-ar plăcea un dop în boașe.
‎Nu e normal ‎să faceți voi totul, doamnelor.
‎În secolul XXI, nu are noimă. ‎Sigur, pe vremuri avea sens.
‎Pe când eram nomazi ‎și cutreieram câmpiile.
‎Vă amintiți vremurile alea.
‎Avea logică. Pe atunci, îndatoririle ‎sexelor erau delimitate mai clar.
‎Pe atunci, femeia își asuma pe deplin ‎răspunderea reproducerii,
‎fiindcă bărbatul își asumase ‎răspunderea supraviețuirii. Nu?
‎Merge și ține la distanță triburile rivale ‎și adună carne.
‎Dar acum oricine poate cumpăra ‎un sendviș, nu? Cui îi pasă?
‎Nu mai contează cine ce face. ‎Dar pe vremuri conta.
‎Pe atunci, dacă o femeie rămânea gravidă, ‎era o slujbă cu normă întreagă.
‎E dificil să fii gravidă în savană.
‎Sarcina umană e chinuitoare. ‎Unic de dură în regnul animal.
‎Pentru o specie de mărimea noastră, ‎durează mult.
‎Iar femeia e incapacitată fizic.
‎Suntem animale bipede, deja e ciudat.
‎Acum nu se poate apleca să ridice pietre
‎cu care să arunce în smilodon.
‎Așa că trebuie să fie drăguță cu bărbatul, ‎ca el să rămână și să o apere.
‎„Păpușă, te necăjește mamutul ăsta?”
‎Și se bate cu triceratopsul. ‎Stau prost cu istoria.
‎Deci umblă așa, gravidă. ‎Timp de nouă luni!
‎Țintă sigură timp de nouă luni! ‎Apoi naște chestia aia.
‎Nu s-a terminat încă, cucoană! ‎Trebuie să-l ridice și să-l țină în brațe!
‎Vreo doi ani.
‎Acum a rămas fără brațe.
‎Nici nu mai poate aplica ‎upercuturi pterodactililor.
‎Trebuie să țină mereu copilul ăsta inutil!
‎Copiii umani sunt inutili. ‎Absolut inutili.
‎Copiii umani sunt absolut inutili. Scuze.
‎Copiii umani sunt absolut inutili.
‎Sunt mereu la un pas de moarte. ‎Nu pot supraviețui singuri.
‎De când se nasc, cu capetele lor mari, ‎cât bilele de bowling,
‎într-un echilibru precar ‎pe gâturile ca scobitorile.
‎Când îi iei în brațe, fac: ‎„Încearcă să nu mă omori!”
‎De aceea am creat moralitatea ‎din capul locului.
‎Oamenii au fost nevoiți ‎să inventeze bunătatea,
‎ca să nu ne azvârlim copiii ‎în boscheți și să-i dăm înainte.
‎Fiindcă sunt o povară!
‎Alte animale n-au moralitate.
‎Puii altor animale sunt imediat ‎experți în supraviețuire.
‎Ați văzut un pui de elefant? ‎Ăla cade efectiv din maică-sa.
‎Apoi se ridică și începe să meargă.
‎De parcă ar veni din urmă. ‎„Fir-ar, scuze, fraților. E-n regulă.
‎Nu, e-n regulă. Scuze.
‎Credeam că mi-am uitat telefonul, ‎dar îl am.”
‎Mi-ar plăcea un dop în boașe.
‎Fiindcă, doamnelor, sunt un aliat.
‎Glumeam. Era un test, ați picat.
‎Să nu credeți un bărbat care spune asta.
‎Da. A fost un test și ai trecut.
‎Nu credeți un bărbat care spune asta. ‎Minte.
‎Dacă un om pretinde că e ceva
‎nu înseamnă că și e.
‎Credeți-mă pe mine.
‎Miss Nigeria 2015.
‎E greu să fii aliat acum. ‎Toți trebuie să fie foarte buni.
‎E greu. Mi-am dat seama ‎că nu sunt un om bun.
‎Nu sunt un om bun. Nu sunt un om rău,
‎dar nu sunt îndeajuns de altruist ‎încât să fiu un om bun. Știți?
‎În pandemie, am văzut ‎de ce e nevoie ca să fii bun.
‎Trebuie să renunți la chestii ‎pentru alții. Nu fac asta.
‎Nu sunt un om bun. ‎Nu sunt rău, nu vă faceți griji.
‎Nu sunt rău. Sunt la mijloc.
‎De pildă, odată m-am așezat ‎din greșeală pe o pisică.
‎Da?
‎A fost un accident!
‎Dar nu m-am ridicat imediat. Știți, acolo…
‎Acolo mă situez în spectru.
‎Știam că-i greșit, dar nu m-am grăbit.
‎Dar sunt un tip cumsecade, de treabă.
‎Nu m-aș strădui să fac rău cuiva,
‎dar nu m-aș strădui nici să-l ajut.
‎Pur și simplu nu m-aș strădui.
‎Ăsta e codul meu moral. ‎Dacă tu cazi, te prind,
‎dar trebuie să cazi peste mine, ‎cam așa ceva.
‎Am spatele varză. ‎Nu pot să umblu să prind fraieri.
‎E bine să fii de treabă. ‎Mai ales dacă ești bărbat.
‎Ne-am ușurat existența.
‎Secole în șir, noi, bărbații, ‎ne-am coborât ștacheta morală,
‎astfel încât, ca să fim printre cei buni, ‎trebuie doar să nu fim răi.
‎Pentru femei e mai greu. ‎Ele au un standard etic mai ridicat.
‎Cred că sintagma „de treabă” ‎e foarte grăitoare.
‎Dacă ești un tip de treabă, ‎e un compliment.
‎Ați observat? „Trebuie să-l cunoști ‎pe Paul. E un tip de treabă.”
‎„Hai să bem acum ceva cu Paul!
‎Fiecare secundă fără Paul ‎e un adevărat coșmar!
‎Unde ești, Paul?”
‎Sintagma „de treabă” are ‎mai multă greutate la bărbați.
‎La înmormântarea unui bărbat,
‎dacă preotul ar spune:
‎„Alan era un bărbat de treabă”,
‎ai zice:
‎„Vai, nu!
‎Alan părea un tip grozav!
‎Trebuia să petrec mai mult timp cu Alan!
‎Am pierdut tot timpul ăla fabulos cu Alan.
‎Odihnește-te în pace, eroul meu! ‎Ne vedem acolo, sus.”
‎La înmormântarea unei femei, ‎dacă preotul ar spune:
‎„Susie era o femeie de treabă”…
‎v-ați gândi:
‎„Susie nu se străduia deloc, nu?
‎Se pare că nu prea puneai suflet, Suze!
‎De ce-ai murit? Lipsă de efort? Iisuse!
‎Îngropați-o. Să mâncăm niște sendvișuri.”
‎E dificil să fii mereu un om bun.
‎E greu să te simți mereu ca un om bun, ‎în vremurile astea.
‎Nu mă simt un om bun acum.
‎Mai ales după pandemia asta de COVID, ‎mă simt rău, mă simt…
‎Sună prostesc.
‎…oarecum responsabil pentru toate.
‎Fiindcă, dacă e să credem ‎principala teorie,
‎această pandemie, acest virus au pornit ‎dintr-o piață de carne din China.
‎Deci, dacă e să privești problema ‎cu lene și puțin rasism,
‎poți pune pandemia pe seama ‎a două grupuri de oameni,
‎chinezii și consumatorii de carne.
‎Nu știu voi, dar eu sunt și una, și alta.
‎Sunt un consumator de carne chinez.
‎Bine? Nu pot schimba unul ‎dintre cele două aspecte.
‎Evident. Oricât m-aș strădui, ‎nu pot face nimic.
‎Iar celălalt aspect ar necesita un fel
‎de reconstrucție facială, ‎să par mai puțin chinez.
‎Sună costisitor și dureros.
‎Da. Trebuie să recunoaștem ‎meritele veganilor.
‎Veganii au avut dintotdeauna dreptate.
‎Animalele nu trebuie îngrămădite nefiresc ‎unul în altul.
‎Se va termina cu lacrimi.
‎S-a dovedit, în cel mai dramatic mod ‎cu putință, că au dreptate.
‎Spre meritul lor,
‎au sesizat prilejul ‎de a scoate ochii lumii întregi,
‎dar n-au făcut asta.
‎Cu o grație atipică.
‎Asta fiindcă, în adâncul sufletului lor, ‎veganii sunt cu nasul pe sus.
‎Sunt tăcuți și cu nasul pe sus, ‎fiindcă știu că acum e lumea lor.
‎Acum, lumea e a veganilor. ‎Era COVID este epoca veganilor.
‎Cine e mai bine pregătit ‎să prospere în epoca coronavirusului
‎decât cineva pentru care pierderea ‎gustului ar fi o ușurare binecuvântată?
‎„Dă-mi burgerul de ciuperci, iubito! ‎Am ieșit pozitiv!
‎Diseară mâncăm două porții.”
‎Nu sunt vegan. Am încercat să fiu.
‎Am dat o șansă veganismului
‎pe parcursul unei mese.
‎Și am decis că, pentru a-mi compensa ‎amprenta de carbon,
‎voi muri pur și simplu ‎cu 20 de ani mai devreme.
‎Un vechi proverb budist spune așa: ‎„O viață scurtă și bine trăită
‎e mai bună decât una lungă cu quinoa.”
‎Cred că e multă înțelepciune ‎în textele alea vechi.
‎Încerc să mănânc mai sănătos.
‎Încerc să fiu mai zvelt, ‎mai în formă, mai sănătos.
‎Merg și la sală.
‎Am renunțat la ideea comodă, ‎dar oarecum înșelătoare
‎că aspectul fizic al unei persoane ‎nu are importanță.
‎Nu e totul,
‎dar nu e nici nimic.
‎E undeva pe la mijloc.
‎Dar înainte mă consolam ‎cu toate platitudinile astea vechi.
‎Nu contează cum arăt la exterior, ‎ci cine sunt la interior.
‎Se pare că persoana din interior ‎avea probleme de respirație.
‎Așa că…
‎Până și cele mai bine intenționate ‎ideologii au limite practice.
‎Așa că am început să fac mișcare, ‎efort fizic,
‎am început să fac exerciții. ‎Am slăbit puțin.
‎Am slăbit destul de mult, chiar.
‎Mulțumesc!
‎Apreciez. Sunteți tare drăguți. ‎A meritat efortul. Mersi.
‎Am slăbit destul de mult în ultima vreme.
‎Mai ales la sculă, ceea ce e păcat.
‎Nu știi niciodată de unde slăbești, nu?
‎Speri că o să-ți scadă burta sau gușa. ‎La mine a scăzut penisul.
‎Așa arată corpul meu acum.
‎Ăsta-i fizicul meu.
‎Sunt mulțumit de corpul ăsta.
‎Nu sunt fericit.
‎Nicio grijă, n-am înnebunit. ‎Nu-s fericit cu corpul meu.
‎Dar sunt mulțumit, să știți.
‎Prea suntem presați ‎să fim fericiți cu corpul nostru.
‎Nu e sarcina corpului tău ‎să te facă fericit.
‎Ce e corpul tău? ‎E doar un compromis pe care l-ai făcut
‎între stilurile de viață pe care vrei ‎să le adopți simultan.
‎Știți?
‎Ce e corpul vostru? E doar intersecția
‎dintre idealul vostru…
‎și efortul vostru. Nu?
‎Ăsta e corpul meu. ‎Nu e corpul pe care îl vreau.
‎Îmi doresc un corp mai bun.
‎Dar iată cât de mult îmi doresc acel corp.
‎Nu e ca și cum n-am avut ‎niciun cuvânt de spus.
‎Încerc să arăt bine. ‎Am început să fac mișcare, merg la sală.
‎Am început să fac mișcare. Mulțumesc! ‎M-am apucat de Pilates.
‎Da, exact. ‎Îl aveți în față pe Philates Wang.
‎Ador Philates.
‎Trebuie să vă apucați și voi de Pilates. ‎Fac pentru spate.
‎Dacă nu știți ce e Pilates, apropo, ‎e, practic, yoga ateistă.
‎Asta e tot ce pare să fie Pilates.
‎Fac Pilates de ceva vreme. ‎E doar yoga ateistă.
‎E yoga ‎fără toate fantomele alea afurisite.
‎Nu există așa ceva.
‎Nu sunt fantome în Pilates.
‎Pilates e mai mult:
‎„Apleacă-te peste bară. ‎Nu există Dumnezeu!”
‎Cred că e nemțesc.
‎M-am apucat de Pilates. ‎Încerc să arăt mai bine.
‎Încerc să arăt mai bine la 31 de ani.
‎Încerc să prind bucățile care se desprind ‎și să le pun la loc.
‎Am început să mă tund mai mișto. ‎E mai mișto, dacă vă vine să credeți!
‎Înainte mă zgârceam la tunsori.
‎Mergeam la cel mai apropiat libanez, ‎îi dădeam zece lire,
‎iar el arunca o foarfecă spre capul meu.
‎Nu puteam decât să sper.
‎Locuiesc în cartierul libanez. ‎Nu caut libanezi cu foarfeci.
‎Acum merg puțin mai departe, ‎la un frizer est-asiatic.
‎Părul est-asiatic e o fiară unică.
‎Are nevoie de experiența trăită potrivită.
‎Acum merg la un frizer est-asiatic. ‎E o frizerie japoneză.
‎Fiindcă eu îi iert.
‎Masacrul din Nanking a fost demult. ‎PlayStation e bunicel. Mi se pare corect.
‎Îmi place de frizerul meu. E mișto.
‎Tucker e frizerul meu. E un tip super.
‎Un frizer japonez mișto.
‎Îmi place de el. Purtăm conversații mișto ‎cât stau pe scaun.
‎Știe bine engleza. ‎Locuiește de câțiva ani în Marea Britanie.
‎Dar tot are un pronunțat accent japonez. ‎Și, cum e de așteptat, uneori,
‎nu știe cuvântul englezesc ‎pe care îl caută.
‎Dar, nu știu de ce, cunoaște cuvântul
‎„drăcovenie”.
‎Nu știu cum și unde ‎a învățat cuvântul ăsta.
‎Dar mă bucur că l-a învățat.
‎Deoarece conferă magie ‎conversațiilor noastre.
‎Stau pe scaunul lui. El mă tunde.
‎Îmi povestește ce a făcut în weekend.
‎Începe să-mi spună:
‎„Mă uitam la televizor
‎în apartamentul meu,
‎pe canapeaua mea…
‎și am văzut o reclamă la…
‎drăcovenia aia…
‎drăcovenia aia…”
‎Povestea nu duce nicăieri. ‎Mi se pare amuzant
‎când el spune „drăcovenie”.
‎E un cuvânt bine de știut, ‎dacă nu știi alte cuvinte.
‎Le înglobează pe toate. ‎Eficiență japoneză clasică.
‎Mi se pare că unii s-au simțit aiurea ‎când am imitat accentul japonez.
‎Ceea ce e, firește, nebunie curată.
‎Dar înțeleg. ‎Sunt vremuri rasiale tulburi, nu?
‎E greu de știut ce e bine și ce e rău.
‎Ce e acceptabil și ce nu. ‎La ce poți râde și la ce nu.
‎Nu mă aștept să vă asumați ‎un risc inutil în folosul meu.
‎Așa că sunteți iertați. Totuși,
‎ca să știți
‎și ca să vă feriți de lașitate pe viitor…
‎Ca să știți, am creat câteva reguli.
‎Câteva reguli de bază care să vă ajute ‎să decideți pe moment
‎dacă e sau nu acceptabil moral ‎să imitați accentul altei persoane.
‎- Vreți să auziți regulile? ‎- Da!
‎Normal că vreți, bigoți nenorociți!
‎Prima regulă, regula generală, este
‎că, dacă e un accent bun,
‎cooperați.
‎Mi se pare corect. ‎Dacă e un accent bun, dacă dedici timp,
‎cercetare și exercițiu
‎ca să-ți iasă bine accentul,
‎nimeni nu are dreptul să se plângă.
‎Ce-ar putea să spună?
‎„Hei, haide, e la fix.” Ce pot să spună?
‎Dă-o-n mă-sa.
‎Dacă e un accent bun, dați-i înainte.
‎Asta nu mă ajută în toate situațiile.
‎Așa că a doua regulă este:
‎dacă accentul în cauză aparține unui popor
‎care a avut, ‎de-a lungul vremii, un imperiu…
‎sau care s-a aflat ‎de partea celor răi în război…
‎nici ei nu au voie să se plângă!
‎Așa obții mai multe accente ‎decât ai crede.
‎Le ai pe cele evidente,
‎englez, francez, olandez, ‎portughez, spaniol, german etc.
‎Dar obții și unele amuzante!
‎Obții accentul japonez.
‎Accentul italian.
‎Obții accentul turc. Accentul rus.
‎Accentul egiptean.
‎Accentul chinez! Da!
‎Poate nu vă așteptați ‎ca Wang să vă dea undă verde.
‎Sunt prins în propria cursă.
‎China are o misiune imperială continuă, ‎să conducă lumea.
‎Ai voie să imiți accentul chinez. ‎Suntem destul de puternici. Facem față.
‎Mi se rupe dacă imită cineva ‎accentul chinez. Nu mă afectează.
‎Vulturul nu e preocupat ‎de ce imită viermele.
‎Nu-mi pasă ‎când oamenii imită accentul chinez.
‎Dar prietenilor mei le pasă. ‎Prietenilor mei albi le pasă enorm
‎când cineva imită jignitor ‎accentul chinez.
‎Vin și-mi spun de oameni ‎care imită jignitor accentul chinez.
‎Nu le-am cerut eu asta.
‎Dar se pare că am ‎o rețea de spioni înspăimântați…
‎care se împrăștie prin lume,
‎se simt jigniți în locul meu ‎și se întorc să-mi dea raportul.
‎„Ai văzut? ‎Vedeta aia a imitat accentul chinez!
‎Piers Morgan a imitat accentul chinez.
‎Gigi Hadid a făcut faza cu ochii ‎pe Instagram. N-am s-o fac acum.
‎Nu ești trist? Nu te simți jignit? ‎Te simți călcat în picioare? Vei fi bine.”
‎O să vă omorâm pe toți.
‎N-o să ne amintim cine a făcut-o, cine nu…
‎Ce-o fi. Distrați-vă. ‎Cui îi pasă? Simțiți-vă bine.
‎Noi suntem ocupați.
‎Nu știu dacă ați observat, ‎dar suntem ocupați.
‎Ocupați-vă singuri de resursele umane!
‎Zburăm pe Lună. Călcăm ‎peste urmele voastre. Suntem ocupați.
‎Facem mii de poze cu centrele ‎orașelor voastre, în recunoaștere.
‎Suntem ocupați.
‎„A, sunt doar un turist, doar turist.”
‎Armați, foc!
‎O să vă mâncăm pe toți.
‎Și nici nu veți fi ‎cel mai ciudat rahat mâncat în ziua aia.
‎Mulțumesc mult că ați venit. ‎Seară frumoasă!
‎Subtitrarea: Alexandru Popovici