Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Чудово!
Нічого собі. Так приємно!
Боже, це... Будь ласка. Це так...
Це так приємно. Будь ласка, хай це не закінчується.
Ви тільки гляньте. Ми всі зібралися у «Лондон Палладіум».
Дякую, що прийшли. Божечки.
Давайте приберу це.
Це найбільша сцена у світі, тому повернуся через півгодини.
Народе, дякую, що прийшли сьогодні.
Я дуже це ціную. Ось ми й тут.
На це пішло більше місяців, ніж я очікував, але ми тут.
Та ще й аншлаг, на неповну наповненість, у «Лондон Палладіумі»!
Боже мій.
Боже.
Дуже дякую, що прийшли.
Ми мали зібратися минулого року та зняти все це у травні 2020-го.
Але дещо сталося.
Довелося відкласти, але ми тут, ми змогли зібратися.
І нарешті виступаємо. Сподіваюся, мої жарти ще в темі.
Це шоу про Брекзит та як я хочу зустрітися з принцем Філіпом.
Вперед! Давайте!
Буде чудово, буде весело.
Я — Філ Ван, якщо ви не знали.
Ось він я. Старий Філлі-Філлі Ван-Ван. Нарешті.
Старий Філлі-Філлі Ван-Ван у «Лондон Палладіум».
Так приємно тут бути. Філ Ван. В мені кілька рас.
Що може бути зрозуміло з імені «Філ Ван».
Колись було досягнуто культурного компромісу.
Так, мій батько — китаєць з Малайзії, на що вказує «Ван».
Та решта мого тіла.
Мій батько — китаєць з Малайзії, але моя мати нормальна.
Тому так, в тому чилі є трошки сметанки.
Не хотіли, щоб ви обпекли язики об пекучий Ван,
тому мати додала молока.
Білий та китаєць — це мої раси. Білий та китаєць. Філ та Ван.
Білий та китаєць.
Я — найбільш потужна раса Землі!
В мені дві найпотужніші, крихітко!
Змішані разом. Я — білий та китаєць.
Люди намагалися сказати мені, що я — меншість.
А я такий:
«Я з обох боків більшість, козел. Я — білий та китаєць».
Ти мене не чіпай. Я — «Пепсі» та «Кока-Кола».
Я наче всі акції ринку.
Ван є всюди. Я — білий та китаєць, я всюди.
Від мене не втекти. Я за кожним кутом.
Вітаю. «Ні хао».
Я і «Чужий», і «Хижак».
Я білий та китаєць. Моє майбутнє монолітне.
Наймонолітніше.
Щоб не сталося у наступні 50 років, що Ван, що Філ, переживуть.
Хоча скоріш Ван.
З тим, куди зараз все іде.
Зараз дивно виглядати як я.
Посеред пандемії КОВІД-у дивно виглядати як я.
Китайцем, а не м'язистим.
Дивно виглядати китайцем зараз.
Вся ця пандемія, м'яко кажучи, зіпсувала нам імідж.
Це останнє, що нам було треба, особливо у ВБ.
Останнє, що східно-азіатським китає-британцям треба.
Східні азіати у Британії нижче трави, тихіше води у Великобританії.
До речі, у нас тут навіть немає слова «азіат».
В більшій частині світу є, але не у Великобританії.
У ВБ слово «азіат» використовується, згадуючи південно-азіатів, так?
Індійців, пакистанців, зі Шрі-Ланки, Бангладеш.
Що добре.
Але ціла інша половина Азії втратила своє слово.
Ціла інша, я б сказав, більша половина.
Забрали слово в іншої половини Азії.
У світі існує два типи азіатів.
Їх більше, але в мене не так багато на це часу.
Фундаментально, є дві основні категорії.
Є «азіати з крикетом».
Ви вже могли здогадатися, про кого я.
Ви ніколи не чули «азіати з крикетом»,
але відразу здогадалися.
Отже, є «азіати з крикетом»,
а є «азіати, які жеруть дивне лайно».
Я — член «азіатів, які жеруть дивне лайно».
І я з гордістю жеру дивне лайно.
Я жеру дивне лайно.
Але зараз дивно бути азіатом, який жере дивне лайно,
бо саме через це й сталася ця катастрофа.
Один з нас перегнув з дивним лайном.
Після століть дикунства
наша вдача закінчилася, і нас ляснуло
крилами кажана.
Це жахливо. Чому зараз? Все було добре дотепер.
Я їв дивне лайно в дитинстві. Нічого такого не ставалося.
Живучи у Малайзії, я їв дивне лайно.
І любив це. Любив їсти дивне лайно.
Я їв, типу, сушеного кальмара.
Я їв ті слизькі морські равлики, прямо з мушлі.
Я їв медуз.
Я їв суп зі свинячих нутрощів.
Ми їли всю рибу на вечерю. Всю.
Моя сестра така: «Чур, очі мені!»
Я з іншою сестрою: «Ні!»
Там просто інша культура. На Заході люди вередливі
щодо експериментів культурного спектру.
А на Сході є тяга до дивних делікатесів.
І ніде як у Китаї. В самому Китаї.
Я побачив це в Китаї на власні очі.
Поїхав туди вперше. У Китай. Велике «К». Класична Азія.
Китайське містечко-плюс. Китай.
На початку 2020 року я поїхав до Китаю.
Це не пов'язано, я не винен.
Дивне співпадіння, якщо подумати, але це не я.
Я мав їхати до Китаю через роботу,
і доки я був там, сходив на продуктовий ринок.
Звучить погано, згоден.
Я мав сходити на продуктовий ринок у Китаї.
Вони продавали купу всіляких китайських закусок.
Прилавки з локшиною, пампушками тощо.
Але один прилавок був повний дивного лайна.
Здебільшого смажені тварюки. Комахи. Саранча.
Були ящірки на паличці, засушені і такі, типу...
Розп'яті ящірки.
Люди підходили і: «Мені одну ящірку-Ісуса, будь ласка».
«Одні Страсті Ящіркові, дякую».
Були змії, скручені наче ковбаса, проштрикнуті паличкою.
Авжеж, я куштував!
Я зжер цілого тарантула на паличці. Легко.
Я хотів розділити на два укуси, але він був дуже жорсткий.
Тому довелося за один ковток, як легенда.
Я з'їв сороканіжку.
Що гарного в сороканіжці, ніжка дістанеться кожному.
З'їв кілька смажених тарганів. Але вони витривалі, ті таргани.
Вилізли через мою дупу.
Вони успадкують світ.
Це просто культурна річ. Уся різниця в культурі.
А на Заході є навіть така дитяча пісенька.
Я знаю стареньку, яка проковтнула муху
Не знаю, нащо вона це зробила Але скоріш за все, вона помре
Крута пісенька.
І в тій пісеньці та старенька їла все більших та більших тварин,
аби ті спіймали попередню, яку вона з'їла, і тепер шкодує.
Спершу випадково проковтнула муху.
Потім ковтає павука... Я знаю, як це.
...аби спіймав муху.
Потім — птаха, аби спіймав павука, потім — кота, аби спіймав птаха,
потім — собаку, аби спіймав кота, потім — коня, аби спіймав собаку.
На Заході суть цієї пісеньки у тому...
що іноді рішення може бути гіршим за проблему.
У Китаї це меню ресторану з мішеленівською зіркою...
та, зізнаюся, доволі важким десертом —
конем!
«Одного, будь ласка. Та дві ложки, дякую».
Це лише культурна різниця.
Але я не хочу, щоб з цим пов'язували расизм.
Є КОВІД-расизм? Ні, мені він не потрібен, дякую.
Я боюся КОВІД-расизму. Мені він не треба. Я до жаху його боюся.
Навіть вдома я чую звук і такий: «Расизм?»
«Я забув зачинити вікно? Расизм залетів?»
Вдома лише я та мої прилади... Але я не довіряю навіть їм.
Мої прилади тепер расисти. Особливо, телефон.
Мій телефон, гадаю, точно расист. Длубався я у телефоні
та написав слово «нацисти», гаразд?
Нащо, вам знати не треба.
Я написав «нацисти» у телефоні.
Все прописними літерами.
Бо я поспішав.
Самі знаєте, секстинг він такий.
Треба писати швидко.
Настрій вічно не триматиметься.
Отже, я написав «нацисти» прописними.
І тут зненацька спрацювало автовиправлення,
зробило першу літеру великою,
ніби кажучи:
«Гей, ти!
Прояви, трясця, повагу.
Ти розмовляєш про нацистів...
Філ Ванд».
В мене ультраправий телефон, який обзиває мене магічною паличкою.
Жах. Ми живемо в дуже страшні часи.
Хоча не в найнебезпечніші часи.
Але саме абстрактна природа цієї нової загрози
і довела нас до сказу. Вона така абстрактна. Це невидимий вірус.
Настільки абстрактний, що дехто з нас в нього не вірить.
Чим далі у 21 вік, тим абстрактнішими стали загрози та небезпеки.
А з цим ми стали ще більш божевільними.
На початку сторіччя
загрози та небезпека були фізичними, їх можна було відчути.
Після 11 вересня, «Війна з тероризмом»,
тією загрозою, як нам сказали, була просто людина,
обмотана вибухівкою...
яка підходила і така...
«На мені вибухівка, народе!
Я у вибухівці, і я хочу вибухнути!»
Ми бачили його і такі: «Тримаймося від нього подалі».
Проблему вирішено.
Чітка фізична загроза.
Потім загрози стали абстрактнішими.
Далі нам сказали пильнувати нічийні пакунки.
Пам'ятаєте нічийні пакунки?
Я так чекав на них.
Ми були одержимі пошуком цих нічийних пакунків.
Це був золотий вік нічийних пакунків.
Все, що нас тоді цікавило,
це нічийні пакунки та «Малкольм у центрі уваги».
Тепер там лише пакунки.
Ніякого хлопця.
Були лише пакунки, і тепер
ми самі мали визначати, наскільки загрозливо вони виглядають.
Відповідальність переклали на людей.
В нас було своє життя,
а тепер на нас скинули другу безкоштовну роботу
з пошуку пакунків!
Ми старалися, хоч і боялися.
Ми йшли, жили своїм посереднім життям,
йшли до бібліотеки чи кібер-кафе...
та час від часу помічали рюкзак на землі.
І ми лякалися!
Ми такі:
«Це пакунок!»
«Він нічийний!»
«Швидко, хтось, заберіть його!»
Потім хтось його забирав, а ми такі: «Це було близько».
Але потім загроза стала ще абстрактнішою.
З Інтернетом життя перейшло у мережу,
де нам сказали стерегтися ботів, хакерів та руських.
Потім ми дізналися, що вони не можуть поставити галочку у полі «Я не робот».
Здавалося б, проблему вирішено.
Тепер з коронавірусом
загроза стала найбільш абстрактною, як тільки можливо. Зараз загроза —
поверхня.
«Обережніше з поверхнею, народе».
«Ні, все буде гаразд, головне не торкайся поверхні.
Інакше заразишся».
Це жах, дізнатися про таке вдома, сам, за новинами. «Трясця, поверхні!»
Окинув оком квартиру. Бісова поверхня всюди!
Те місце — клята пастка!
Я не знав, що живу у «Пилі ІІІ».
Тепер я в жаху.
Друзі такі: «Хочеш прийти, поїмо у саду».
Я: «Не знаю. А можете швиденько перевірити...
Чи у вас є там якісь поверхні?
На чому ми їстимемо? На столі? Ви смерті моєї хочете?
Ввімкніть розум, казки скінчилися».
Страшні часи.
Я все більше боюся.
Стаю старішим. Мабуть, з віком стаєш більш лякливим.
Старішаю. Та боюся самого старішання.
Трясця, я думав, що цього року пронесе. Ні. Знов постарішав.
Я тепер такий старий, трясця.
Цього року став дуже старий.
Не знаю, як ви, але я нещодавно став старим.
Бо цього року я реально старий. Навіть побив свій рекорд.
Став дуже старим. Мені тепер 31 рік.
Знаю. Огидно. Так, ви маєте рацію. Я захворію.
Тридцять, трясця, один.
Перед локдауном мені було 19, а тепер 31. Просто жах.
Огидно. Такий, курва, старий.
Тридцять один. Для мене майже все скінчено.
Це мій похоронний випуск, до речі.
Боже. Я тут стукаю у браму пекла.
Мені 31. Я такий старий.
І це може багатьох вибісити.
Я виходжу на сцену та кажу: «Мені 31, я дуже старий».
Завжди є кілька людей у натовпі, які: «Та 31 — це не старий.
Заткнися, 31 — це ніщо.
Ти ще немовля.
Не верзи дурниць, 31 йому!»
Але вони неймовірно, трясця, старі, тому...
Це вже не має значення.
Їм, типу, 43 чи більше. Наплювати.
Пробачте, що не заздрю вам, бо не хочу зустрічатися зі смертю.
М-р Магу та Меггі Сміт вважають мене немовлям.
Чудово.
Мені 31, я не, типу, старий-старий.
Але вже й не молодий-молодий.
Це далеко від захоплення у свої двадцять.
Тридцять один — серйозний вік. Перший з серйозних віків.
У 31 люди починають костеніти. Лайно стає серйознішим.
Люди починають думати про перспективу.
Я в тому віці, коли всі мої друзі завели
підкасти.
І мені доведеться, аби не відставати від натовпу.
Але я не готовий.
Моє тіло починає розвалюватися. Тіло починає випускати дух.
Перетворюється на огидну пасту.
Жах. І з кожним днем все гірше.
Щоранку я прокидаюся через нову діру цього корабля.
В цьому вже навіть немає сенсу, з тілом все погано.
Раніше все було логічно.
Раніше я бахнувся пальцем ноги, палець болить.
Звичайна логічна і пряма причина — ефект.
Зараз моє тіло перестрибнуло перший крок.
Відразу до болі. Без пояснень.
Я лише: «Та за що?»
А тіло таке: «Пішов ти, ось за що».
Тіло тепер імпровізує. Тіло у джаз-режимі.
Ніякої логіки не потрібно. Як нещодавно. Прокинувся,
а одне з яєць болить.
Просто болить. Я нічого не робив. Я цього не заслужив.
Я не лягав спати і такий...
Тепер можна спати.
Я так не робив.
Але одне яйце вранці боліло.
Йому, мабуть, просто осточортіло спати.
Ось на якому я етапі. Втомлений відпочинком.
В мене хвора спина. Тридцять один. Спина тріщить.
Моя пам'ять вже не та.
Чи, може, така ж, але я не знаю.
Може, така ж, але я постійно забував.
Мій пердіж став огидний. Просто неймовірно огидний.
Я гадав, він був огидний раніше.
Якби ж юний Ван знав...
В які пахучі дні він жив
Варто було насолоджуватися Доки мав шанс
Тепер від мого пердежа верне.
Просто огидний. Хоч і тихіший, що є, то є.
Тепер мій пердіж тихий, але куди гірший.
Для вас.
Мій юний пердіж був гучний та показний.
Але, здебільшого, не жорсткий для нюху.
Моїм юним пердежам не хотілося комусь шкодити.
Вони просто влаштовували шоу.
Юний пердіж був як феєрверк.
Тоді китайці приходили та казали: «Так.
Щастя тобі.
Щастя в наступаючому новому році».
Зараз мій пердіж як витік з покинутої хімлабораторії.
Просто повільно отруює підземні води.
Вбиває місцевих собак. Жах.
Мій пердіж жахливий. Просто огидний.
Ви колись мали такий жахливий пердіж,
що аж погіршувався сигнал вай-фай?
Клянуся, одного разу...
Богом клянуся, я був вдома та випустив шептуна,
на «Нетфліксі» погіршилася картинка.
Знаєте, коли все таке у квадратик. «Та за що?»
Мабуть, тіло змінюється. Так.
Тридцять один, тіло змінюється, розум змінюється, душа змінюється.
Особистість дуже змінилася. Мої погляди.
Мої політичні погляди змінилися від того, якими були кілька років тому.
Раніше я вважав себе соціалістом. Це я. Кілька років тому.
Малий Філлі-Філлі Ван-Ван з його червоною кепкою.
«Я — соціаліст.
Потроху для кожного. Лише так чесно.
Націоналізувати море.
Я — соціаліст».
Але дивлячись на того мене, я розумію,
в мене просто не було грошей.
Зараз є. І я хріна кому що дам! Моє!
Відваліть, брудні комуняки!
Ван заробив той фунт.
Виявляється, капіталізм нічого такий, коли маєш капітал.
Суть у назві.
Тепер я просто хочу бути багатим.
Раніше я хотів миру у всьому світі, а зараз — більше бабла.
Я знаю, це не дуже багатозначна мета, гроші як такі.
Але все ж багатозначна.
І якщо бути відвертим,
я хочу купатися в грошах.
Просто хочу бути багатим. Я, типу, вже багатий.
Ми всі багаті, фактично.
За світовими стандартами, кожен в кімнаті тут бісів Безос.
За світовими стандартами тут кожен Навуходоносор.
Але мені насрати на світові стандарти.
Ви той світ бачили?
Світ брудний.
Нам насрати на світ.
Ми живемо у Великобританії.
На краю світу, дивимося на решту, бурчимо.
Я не хочу бути багатим за цим стандартом, це лише десять фунтів.
Я хочу бути нормально багатим. По-великобританськи багатим.
І не лише заради великих та очевидних речей.
Не заради автівок, будинків, вбивства та щоб це мені сходило з рук.
Це все чудово, так, але я хочу бути багатим заради дрібничок.
Дрібничок, які роблять багатство чудовим.
Типу, хочу надіслати пляшку шампанського через весь ресторан знайомим,
які не помітили, що я тут.
Це фішка лише до всирачки багатого.
Я бачив таке у кіно, і Ван хоче цього.
Вони сидять там
сумні і все таке, їдять свою рибу,
а шампанського в них немає.
І тут нізвідки, хоп, офіціант.
«Це від того джентльмена
у комбезі-кролику».
Я багатий! Ношу, що хочу!
Ви не бачили багатства, якщо не бачили, як доросла людина знімає вуха...
в переповненій «Белла Італія».
О-ла-ла.
Я б точно справив враження на подругу.
Так, я знову зустрічаюся. Я знову одинак. Так.
Одинак, так.
Розійшовся з дівчиною. Так чудово стати одинаком.
Як виявилося, це дуже ефективно.
Знову зустрічаюся. Побачення — це занадто.
Це просто занадто. Ці побачення.
Ці мені побачення, наче собака за хвостом.
Бігаєш за міражем щастя,
який віддаляється за горизонт.
Цими побаченнями я намагаюся компенсувати дещо.
Я намагаюся компенсувати те, що можна назвати юністю без сексу.
І я не про дитинство.
Що найкраще.
Скоріше пізню підлітковість, початок моїх двадцяти років.
Той час, коли маєш прочистити від цього свою систему.
Стань на коліна, змасти все та вперед...
Експериментуй! Так, трясця!
Трахайся, доки не прочистиш розум.
Рухайся далі, знайди роботу, купи зручне авто.
Я такого не мав. Просто не випадало можливості.
Університет — найгірший. В універі сексом я не займався.
З релігійних причин.
Бог мене ненавидить.
Я намагаюся компенсувати.
Я намагаюся сплатити цей сексуальний борг перед собою.
Сексуальний борг, який з'явився
через бажану кількість, яку я не зміг реалізувати.
Глибоко у спермобанку Вана.
Авжеж, періодичні сплати — це приємно,
але як на це вижити?
Ще я у додатках для побачень. Так, старих добрих. Без них нікуди.
Хоча вони й депресивні. Я побував у таких ровах депресії,
глибини яких я й не знав, що існують, доки не зайшов на додатки для побачень.
Колись свайпали праворуч
групове фото...
не знаючи, хто з них хто, просто:
«Так, будь-яку. Так, все одно.
Я зустрінуся з будь-ким, кому по кишені катання на лижах».
На ньому ще був лабрадор.
«Та й собака піде. В нього здорове хутро».
Жебраки не обирають.
Та й східно-азіатським хлопцям важко у додатках для побачень.
Це задокументований феномен.
Східно-азіатським хлопцям найважче у них порівняно з усіма іншими.
На Заході.
У Кореї чи десь там нам нормально.
Але на Заході східні азіати, китайці,
ми дуже рідко стаємо бажаним сексуальним варіантом.
Нас описують ЗМІ не так.
Ми ніколи не буваємо сексі.
Зазвичай, нас зображають дурнуватими, кривозубими йолопами,
здебільшого асексуальними. Типу нас взагалі не цікавить секс.
Що дика дурість, враховуючи те,
скільки китайців є зараз.
Нас 1,4 мільярди, і це з політикою «одна родина — одна дитина».
Ми так добре трахаємося, що довелося винайти закон.
В інших такого немає.
Але все одно переважає негатив.
Але я розумію. Я не злюся.
Культурно-естетичний смак, його стандарти краси,
від цього важко відійти, коли його використовують всюди.
Те, що суспільство вважає вродливим — результат культурного становлення,
результат сформований літературою, мовою та поезією.
Іноді я думаю, що англійська мова
просто не має достатньо слів, щоб оцінити красу східно-азіатського чоловіка.
Наприклад, у нас дуже темні очі.
У східно-азіатських хлопців темні очі.
В декого вони темно-карі, в декого просто чорні.
Вугільно-чорні очі
змії.
Не знаю, чи ви пробували,
але дуже важко бути романтичним,
говорячи англійською
про чорні очі.
Якщо в тебе блакитні чи зелені очі, радий за тебе, це легко.
«О, в тебе зелені очі! Вони як найчистіший смарагд.
О, в тебе блакитні очі.
Коли дивлюся в твої очі, я ніби пливу в океані».
Тощо.
Чорні очі. Що можна сказати про чорні очі?
«О, в тебе чорні очі. Вони нагадують мені
про смерть.
Вона наче нескінченна безодня.
Коли я дивлюся в твої очі, я ніби заплющую свої».
Але все одно в мене непогано виходить.
Зустрічався з кількома милими жінками.
Без дітей, що бонус. Ніяких дітей, в мене це правило.
В мене немає дітей. Моя колишня була на пігулках.
Так, є фанати? Я великий фанат контрацептивів.
Я дуже вдячний своїй колишній, що вона була на пігулках.
Дуже вдячний вам, жінки, що ви приймаєте протизаплідні.
Дуже вам дякую, так.
Від імені всіх хлопців
дякую вам.
Дуже це ціную.
Ви граєте задля команди вже довго, і я це помічаю.
Ви молодці. Продовжуйте й далі.
І це нечесно, що ви, жінки, маєте стільки для цього робити.
І я не про те, що чоловічі варіанти ще не винайшли. Винайшли!
Просто ми вам не сказали.
Ми такі гівнюки, так.
Тому ви нас і любите.
Кілька років тому винайшли пігулку для чоловіків.
Вони винайшли протизаплідне для чоловіків.
Але піддослідні показали, що вони насправді
змінюють хімічну реакцію тіла.
Через пігулки чоловіки стали сумними.
Тому вони всі такі...
«Мабуть, ще не готова.
Жінки хай використовують свої, які, як ми уявляємо, чудово працюють».
Для чоловіків винайшли механічне рішення.
Маленьку пробку, яку просто... Туди.
Туди. Еквівалент спіралі. Туди.
«Пробка та спіраль». Ось тобі й дитяча книга. Туди.
Маленька пробка, яку вставляють туди.
Груба сила, але ж працює. Туди.
Маленька пробка, яку вставляють у трубочку.
Вона просто стоїть та не дає пливунам пройти.
Наче стіна. Там.
Це як поставити дуже прискіпливий міграційний пункт.
«Паспорти прострочені!»
Їм доводиться пливти назад та...
Я гарно пародіюю сперму.
Не знаю чому.
Я наполовину зі сперми. Так.
З боку батька, якщо вам цікаво.
Але ж знову, чоловікам це здалося занадто насильницьким, тому...
«Хай поки що жінки користуються імплантом».
Це нечесно. Нечесно для жінок.
Я дуже це ціную, хлопці, ми мали б допомогти.
Ми мали б допомогти з цим тягарем. А не м'яти собі одне місце.
Але у чоловічій контрацепції є непіддатлива проблема.
Про яку ніхто в індустрії не каже.
І ця проблема чоловічої контрацепції
в тому, що навіть, якщо хлопець погодиться через це пройти
з гарними намірами, яка жінка йому візьме та повірить?
Так? Дуже багато довіри має бути до невидимої контрацепції.
Завелика небезпека. І вся небезпека світить тут не чоловіку. Розумієте?
Жінка вагітніє, їй з цим розбиратися. Хлопець може просто звалити.
Не робіть так.
Не робіть так, хлопці.
Не робіть. Хоча ви можете. Але не повинні!
Не робіть... Ні!
Але це дуже легко. Але не робіть так!
Ви маєте лишитися.
Але квитки на літак такі дешеві зараз. Але ви так не робіть!
У темній мережі можна купити бельгійський паспорт.
Знали? Реальний бельгійський паспорт.
Інше ім'я, нова адреса. Але ви так не робіть!
Але варіантів у вас купа.
Якщо ти жінка, цей гемор твій. Якщо хлопець — не зовсім.
Саме тому нас і не треба переконувати, що жінка користується контрацептивом.
Ви можете вигадати щось, щось кумедне, і типу:
«Колись чарівна білка наслала на мене прокляття,
і тепер я безплідна».
Навіть розумний хлопець буде:
«Так, здається, я про таке читав.
Так, гаразд. Давай».
А ось навпаки це не працює.
Припустимо ці контрацептиви продають.
Я іду до клініки. Мене обробляють.
Я виходжу гуляти, спробувати.
Потім іду до бару, теревеню з дівчиною. Чомусь я їй подобаюся.
Може, вона хвора.
Ми ідемо до мене. Цілуємося.
Ага, чом би й ні? Вже 2021 рік, наздоганяйте.
Ми цілуємося, а потім роздягаємося.
Роздяг-ню, як кажуть у Франції. Та...
перш ніж ми займемося справою, вона така: «В тебе є захист?»
А я їй:
«Не хвилюйся, крихітко. Ван про все подбав.
Я? В мене пробка в яйцях!
Я знаю, ти ніколи про це не чула, але повір мені!
Так, цей хлопець з "Ол Бар Уан".
В мене пробка в яйцях! Поклади їх у воду, вони спливуть».
Ніколи не спрацює.
Для цього мені б знадобилась довідка від лікаря з ООН.
Щоб її підписала Малала. «В нього в яйцях пробка. Я — Малала».
Я б з радістю її поставив. Жартуєте?
Пробку в яйця? З задоволенням!
«Лондон Палладіум», якщо ви нічого іншого не запам'ятаєте...
А це так і буде.
...запам'ятайте, Філ з радістю поставив би собі в яйця пробку!
Ви лише уявляєте легкість,
яку дала б пробка в яйцях?
Я б гуляв містом, займався б коханням та мені було б наплювати на все
з пробкою у яйцях.
Коли зустріну ту єдину, з якою я б хотів бути,
відкоркував би їх, як шампанське.
Через всю переповнену «Белла Італія».
Дякую.
Так... Дуже б хотів пробку в яйця.
З радістю б мав пробку в яйцях.
Це точно.
Ніяких пігулок. Не хочу бути на чоловічих пігулках.
Не хочу я ще й про це пам'ятати.
В мене й так багато лайна у розкладі. Але пігулки це дуже круто.
Я дуже захоплююся жінками на пігулках.
Це дуже круто, бо вимагає вашої уважності.
Дисципліни. Відданості справі.
Сили духу.
Та головне, пам'яті!
Ви маєте робити це щодня. Що дуже важко.
І що б не сталося, ви маєте щодня про це пам'ятати.
Це дуже важко. Особливо, якщо зараз вам не перепадає.
Пробачте відвертість, дівчата,
але сильно ж це б'є по душі...
якщо у вас зараз затишшя...
але ви маєте приймати стару добру секс-пігулку.
Це важкувато, чи не так?
Щодня. Подумайте лишень. Сексу у вас немає,
а ви ковтаєте протизаплідне щодня.
Оральне нагадування
вашого мізерного сексуального життя.
Щодня ковтати пігулку самотності за сніданком.
Щодня.
Лише жінки емоційно достатньо сильні, щоб витримати щось таке.
Уявляєте, якби хлопці мали це робити?
І тиждень не витримали б!
Уявляєте хлопця, який має вилізати з ліжка, щоранку,
та щоранку натягати презерватив просто так?
Типу...
«Може, сьогодні.
Сподіваюсь».
Просто нап'ялює на в'ялого.
Натягає свої штани та іде працювати з презервативом.
Їздить містом з цим мішечком на кінці. Він постійно смикає...
Відволікає від роботи.
«Енді, все гаразд?» «Пробач, просто...»
«Тебе звільнено». «О ні».
Іде тусити ввечері. «Так. О ні».
Намагається поговорити з дівчиною. «Ти гарно виглядаєш».
«Фу, огидно. Відвали».
Має повертатися сам додому.
До своєї спальні.
«Не сьогодні».
Та стягує сухий презерватив.
Та кріпить степлером до календаря.
Просто подумайте про історію, якій ви поаплодували.
Я б хотів пробку в яйця.
Хоча жіночий варіант зараз дуже нелогічний.
Нелогічний він для 21 сторіччя. Раніше — так. У давнину.
Коли ми кочували землею.
Ви пам'ятаєте ті часи.
Тоді це було логічно. Раніше статеві ролі були чітко розподілені.
Раніше на жінці була відповідальність за репродуктивну систему,
бо на хлопці була повна відповідальність за їхнє виживання. Так?
Він іде, бореться з ворожим плем'ям, збирає побільше м'яса.
А зараз кожен може купити щось у сраному «Сабвеї». Яка різниця?
Не важливо, хто що робить. А раніше це мало значення.
Раніше вагітність жінки була повноцінною роботою.
Бо залетіти у саванні, це тобі не казочка.
Людська вагітність — жорстка штука. Унікально жорстка в світі тварин.
Для істоти нашого розміру це триває дуже довго.
Через це жінка стає фізично недієздатною.
Ми прямоходячі тварини, що вже доволі дивно,
а тепер вона ще й не може нагнутися, щоб підняти каміння,
аби жбурнути у саблезуба.
Тому вона задобрює свого хлопця, аби той був з нею та захищав її.
«Гей, мала, цей мамонт до тебе ліз?»
Відбиватися від тріцератопса. Я не дуже дружу з історією.
Вона ходить така, вагітна, дев'ять місяців!
Дев'ять місяців легка здобич! Потім вона народжує.
Але це ще не кінець, дівчата! Тепер вона бере його та тримає!
Типу, зо два роки.
А це мінус руки.
Вона навіть аперкот птеродактилю не зацідить.
Вона весь час має тримати це сране немічне немовля!
Бо воно немічне людське немовля. Сране немічне...
Сране немічне людське немовля. Пробач.
Абсолютно немічне людське немовля.
Завжди на волосинку від смерті. Бо самі вони вижити не можуть.
Вони народжуються з цією велетенською своєю макітрою,
яка не може балансувати на тонкій шиї.
Щоразу, коли їх береш, вони такі: «Тільки не вбий мене!»
Лише через це й винайшли мораль.
Знаєте, бо людям довелося винаходити такі речі, як доброта,
аби ми не викидали наших дітей у кущі та не жили далі!
Бо вони — зобов'язаність!
Іншим тваринам мораль не треба.
Діти інших тварин народжуються експертами з виживання.
Типу слоненят. Бачили їх? Вони просто вивалюються з матері.
Потім піднімаються та йдуть собі.
Життя, як повзання пабом. «Пробачте, народе. Трясця.
Все гаразд. Пробачте.
Я гадав, що лишив тут телефон, але все гаразд».
Я б хотів собі пробку в яйця.
Я б хотів. Серйозно. Бо, жінки, я ваш союзник.
Жартую. Це був тест, ви провалилися.
Ніколи не вірте чоловіку, який це каже.
Так. Це був тест, ви пройшли.
Ніколи не вірте тому, хто це каже. Бо він бреше!
Те, що люди кажуть, що вони кимось є,
не значить, що вони є тим.
Повірте мені.
Міс Нігерія-2015.
Зараз важко бути союзником. Всі мають бути гарною людиною.
Це важко. Я зрозумів, що я не є гарною людиною.
Я не гарна людина. Я не погана людина,
але я не настільки безкорисливий, щоб бути гарною людиною. Розумієте?
А ця пандемія чудово показала, як важко бути гарним.
Ти маєш дбати про інших. Мені це на хрін не впало.
Я не гарна людина. Я не погана людина, не хвилюйтесь.
Я не погана людина. Я посередині.
Наприклад, я лише один раз випадково сів на кота.
Гаразд?
Це випадковість!
Але я встав не відразу. І знаєте, це...
Ось в цьому місці спектру я є.
Я знав, що це погано, але я не поспішав.
Але я пристойний. Так, пристойний хлопець.
Я б не тужився, аби когось скривдити,
але б і не тужився комусь допомогти.
Я просто йду своїм шляхом.
Це мій моральний кодекс. Якщо падаєш, я впіймаю,
але ти маєш падати буквально на мене.
В мене хвора спина. Я не можу бігати ловити йолопів.
Добре бути пристойним. Особливо, для хлопця.
Ми легко влаштувалися.
Ми сторіччями знижали моральну планку,
аби нам було достатньо просто бути непоганими.
Жінкам важче. В жінок вищий етичний стандарт.
Саме слово «пристойний» це чудово ілюструє.
Якщо ти пристойний хлопець — це комплімент. Помічали?
«Ти маєш познайомитися з моїм другом Полом. Він пристойний хлопець».
«Трясця! Давайте вип'ємо з Полом!
Кожна мить без Пола — це кошмар наяву!
Де ти, Поле?»
В слові «пристойний» більше ваги, якщо воно про чоловіка.
Якщо ти на похороні хлопця
та священик каже:
«Алан був пристойною людиною».
Ти такий:
«О ні!
Здається, Алан був чудовий!
Варто було більше бути з Аланом!
Тепер я не зможу насолодитися гарним часом з Аланом.
Спочивай з миром, герою. Побачимося там».
А якщо це похорон жінки та священик каже:
«Сьюзі була пристойною жінкою».
Ти такий...
«Сьюзі навіть не старалася, так?
Здається, Сьюзі, ти могла б і кращою!
Від чого ти померла? Він нестачі зусилля? Боже!
Зарийте вже її та пішли поїмо сендвічів».
Важко бути весь час гарною людиною.
Важко весь час почуватися гарною людиною.
Зараз я не почуваюся гарною людиною.
Особливо посеред пандемії КОВІДу я почуваюся...
Звучатиме кумедно.
...трошки відповідальним за все це.
Бо якщо вірити основній теорії,
ця пандемія, вірус, розпочався на м'ясному ринку у Китаї.
Якщо ти ледащо та трохи расист щодо цього,
ти можеш звинувачувати в пандемії дві групи людей:
китайців та м'ясоїдів.
Не знаю, як ви, але я — обидві ті речі.
Я — китаєць-м'ясоїд.
І одна з цих речей змінитися ніяк не може.
Очевидно. Як би я не намагався, з цим нічого не поробиш.
А інше вимагало б якоїсь
пластичної операції, аби виглядати менш по-китайськи.
Звучить дорого та боляче.
Так. Але маю віддати пошану веганам.
Вони весь час мали рацію. Ці вегани.
Не варто складати тварин неприродньо близько одне до одного.
Бо все закінчиться сльозами.
І їх вичавили з нас найдраматичнішим з усіх можливих варіантів.
І на їхню пошану скажу,
вони мали цю можливість сказати на весь світ «ми ж вам казали»,
але не робили цього.
Що дуже на них не схоже.
Але гадаю, це тому, що в глибині вони дуже зверхньо посміхаються.
Вони посміхаються, бо знають, що це тепер їхній світ.
Це тепер світ веганів. Ера КОВІДу — вік веганів.
Бо хто краще за всіх переживе еру коронавірусу,
ніж той, кому втрата смаку стане лише в радість.
«Дай мені грибний бургер, любчику! Я хворий коронавірусом!
Сьогодні я з'їм і другу страву».
Я сам не веган. Але я спробував.
Я спробував веганізм.
Вистачило однієї страви.
Я вирішив замість того, щоб лишати за собою еко-слід,
краще я помру на 20 років раніше.
Як сказано у старому буддистському прислів'ї: «Гарно прожите коротке життя
краще за довге з кіноа».
І гадаю, в тих старих текстах є багато мудрості.
Я намагався їсти здорову їжу.
Намагався стати худішим, стрункішим, здоровішим.
Займався спортом тощо.
Я мав покинути заспокійливу, але зовсім помилкову ідею,
що фізична форма людини не має ніякого значення.
Це не все,
але це точно не ніщо.
Є щаслива серединка.
Раніше я заспокоював себе тією старою маячнею.
Не важливо, як ти виглядаєш зовні, головне те, який ти всередині.
Виявилося, тому мені, що всередині, важко дихати.
Тому...
Навіть найдобріші ідеології мають практичний ліміт.
Тому я почав качатися, займатися спортом,
тренувався тощо. Втратив вагу.
Так. Я втратив трохи ваги.
Дякую!
Я оцінив. Ви дуже добрі. Воно було того варте. Дякую.
Нещодавно я схуд.
Здебільшого членом, що шкода.
Ніколи не знаєш, де схуднеш. Так?
Завжди сподіваєшся, що схудне пузо чи друге підборіддя. А я схуд пенісом.
Тепер моє тіло таке.
Така в мене форма.
І я задоволений.
Я не дуже радий.
Не хвилюйтеся, я не здурів. Я не радий мати таке тіло.
Але я задоволений, знаєте?
На нас зараз так тиснуть, щоб ми були задоволені своїм тілом.
Але це не робота вашого тіла — робити вас щасливими.
Бо що таке ваше тіло? Ваше тіло — ваш компроміс
між стилями життя, які б ви одночасно хотіли жити.
Розумієте?
Що є ваше тіло? Це ваше перехрестя
між вашим ідеалом...
та вашими зусиллями. Так?
Це — моє тіло. І це не тіло, яке я хочу.
Я хочу краще тіло.
Але ось настільки я хочу те тіло.
І я не кажу, що не можу нічого зробити.
Я просто намагаюся гарно виглядати. Почав займатися, ходити у зал.
Качаюся. Дякую! Зайнявся пілатесом.
Так. Перед вами Ван — любитель пілатесу.
Я люблю пілатес.
Всім раджу старий добрий пілатес. Він для моєї спини.
Якщо не знаєте, що таке пілатес, це по суті йога атеїстів.
І все. Пілатес.
Я давно їм займаюся. Це просто йога атеїстів.
Це йога без трахання, ну, знаєте, привидів!
Там немає цього.
Немає такого у пілатесі.
Пілатес скоріш:
«Перехиліться через палицю. Немає ніякого Бога!» Ось пілатес.
Чи німець.
Займаюся пілатесом, намагаюся краще виглядати.
Намагаюся краще виглядати у свої тридцять, точніше 31.
Намагаюся ловити шматки, які відвалюються, та ліпити назад.
Почав робити кращі зачіски. Вірте чи ні, це краща!
Раніше я дуже жлобився на зачіски.
Ходив до найближчого ліванця, давав йому десятку
та він просто кидав в мене ножицями.
Сподіваючись на краще.
Я живу у ліванській частині Лондону. Я не шукаю ліванців.
Зараз я ходжу до східно-азіатського барбера.
Східно-азіатське волосся — дуже унікальна штука.
З ними треба жити, аби зрозуміти. Розумієте, про що я?
Ходжу до цього барбера. Це японський заклад.
Бо я їх пробачив.
Знаєте, Нанкін стався давно. «Плейстейшен» чудова, тому гаразд.
Я люблю свого барбера. Крутий хлопчина.
Мій барбер Такер. Крутелик Такер.
Крутий японський барбер.
Люблю Такера. Ми так добре спілкуємося, доки я в кріслі.
В нього гарна англійська, в Такера. Він вже кілька років у ВБ.
Але досі є сильний японський акцент. І логічно, що час від часу
він не має потрібне англійське слово.
Але звідкись він знає англійською
«як-його-там».
Не знаю, звідки він його дізнався.
Але я радий, що дізнався.
Бо цей вираз наповнює кожну його розповідь магією.
Сиджу я у його кріслі, він мене підстригає.
І просто розповідає про свій вікенд.
І такий:
«Дивився я телек
у себе в квартирі,
сидів на дивані...
і тут побачив рекламу...
як-там-його...
Як-там-його...»
Сенсу в цій історії немає, мені просто смішно,
коли він каже: «як-там-його».
Це гарний вираз, коли не знаєш інші слова.
Він поєднує їх усіх. Класична японська ефективність.
Здається, декому стало незручно, коли я зробив японський акцент.
Що, авжеж, божевілля.
Але я розумію. Ми живемо у дуже расово стурбовані часи, чи не так?
Важко зрозуміти, що правильно, що — ні.
Що можна прийняти, що — ні. З чого сміятися, з чого — не можна.
Я не очікую, що ви приймете на себе цей зайвий ризик заради мене.
Тому я вас пробачаю.
Але на майбутнє
та щоб вас захистити від майбутньої боязливості...
Я вигадав такі правила.
Деякі правила допомагають вам вирішити,
чи морально дозволено пародіювати акцент іншої людини.
-Хочете почути правила? -Так!
Авжеж, срані расисти!
Перше та найголовніше правило —
якщо ви майстерно робите акцент...
вперед.
Це чесно. Якщо виходить гарний акцент, якщо ви присвятили йому час,
проводили дослідження та практикувалися,
щоб як слід опанувати його,
не думаю, що хтось має право скаржитися.
Що вони скажуть?
«Гей, чітко спародіював». Це вони скажуть?
Хрін з ним.
Якщо це гарна пародія, вперед.
Але це не підходить для всіх ситуацій.
Тому друге правило —
якщо акцент належав народу,
в якого колись в історії була імперія...
чи вони були з поганого боку під час війни...
їм не можна скаржитися!
Це надає вам більше акцентів, ніж думаєте.
Є найочевидніші країни:
Англія, Франція, Нідерланди, Португалія, Іспанія, Німеччина і так далі.
Але є ще й кумедні акценти!
Японський!
Італійський.
Турецький. Російський.
Єгипетський.
Та китайський! Так!
Ви не очікували, що старина Ван дасть вам «зелене світло», але...
Я сам запалив цю петарду.
Китай переслідує імперіальну місію з завоювання всього світу.
Можете робити китайський акцент. Ми сильні. Ми витримаємо.
Мені насрати, коли хтось робить китайський акцент. З Вана, як з гуся вода.
Орлу наплювати на пародії хробаків.
Мені наплювати, якщо хтось пародіює китайців.
Наплювати. Хоча моїм друзям — ні. Мої білі свідомі друзі дуже хвилюються,
як хтось робить ображаючий китайський акцент.
Вони кажуть мені, що люди роблять таке.
Але я їх про це не просив.
Але, мабуть, в мене є мережа зашуганих шпигунів...
які шмигають світом, ображаються
від мого імені та біжать до мене, аби доповісти.
«Ти бачив? Та зірка зробила китайський акцент!
Пірс Морган зробив китайський акцент.
Гігі Хадід в «Інстаграмі» зробила очі. Я їх не робитиму, але вона їх зробила.
Тебе це ображає? Робить сумним? Приниженим? Все буде гаразд».
Ми всіх вас повбиваємо.
Ми не хочемо пам'ятати, хто робив це, хто — ні...
Наплювати. Насолоджуйтесь! Яка різниця. Насолоджуйтесь.
Ми зайняті.
Не знаю, чи ви помітили, але ми дуже зайняті.
Самі займайтеся своїми справами.
Ми літаємо на Місяць. Прибираємо ваші сліди. Ми зайняті.
Робимо тисячі фото центрів ваших міст для нашої розвідки.
Ми зайняті.
«Я лише турист, лише турист».
Готуйсь, вогонь!
Ми всіх вас з'їмо.
І ви навіть не будете найдивнішим лайном, яке ми тоді з'їмо.
Народе, дуже вам дякую, що прийшли. Гарного вам вечора!
Переклад субтитрів: Володимир Фатун