Downloaded from YTS.MX
Ne, ne.
No tak, deset vteřin, dělejte.
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Jdem. - Už nemůžu, Pablo.
- Jak se cítíš? - Na hovno.
- Proč? - Jsem vyděšenej.
Co? Je to tvůj druhý speciál na Netflixu.
- Je to v pohodě. - Já nechci.
Mám strach, kámo. Je to moc těžký. Nemůžu.
Ne, není, zkoušel jsi to tři měsíce.
Nic se nestane. Bude to dobrý.
- Soustřeď se. - Jo.
Pamatuješ, cos řekl Biance, když nastupovala na střední?
- Že je to k ničemu. - Ne, to druhý.
- Že by měla chodit za školu. - Ne!
Stála u dveří, nechtěla jít a ty ses jí podíval do očí a řekl:
„Bianqui, odvaha není absence strachu.
Odvaha je postavení se výzvě navzdory strachu.
To jsem neřekl.
- Jinak jsem pičus, já tohle nežeru. - Dýchej.
Je to hodně těžký.
Už zaplatili.
Nemůžeme říct ne, podepsali jsme smlouvu.
- Počítej do tří. Jedna. - Jedna.
- Dva. - Jedem.
Nikdo tu není.
Parchant.
Dobrá. Mohl bych vám vykreslit tisíc situací,
který si představuju pod pojmem osamělost.
Dítě v nákupním středisku, úplně samo a hledající své rodiče.
Ztratilo se a neví, co má dělat. Beduín kráčející Saharou,
obklopený pískem a doprovázený pouze sluncem.
Převracející se plachetnice na širým moři.
Tak sama. Dítě v té plachetnici obklopené pískem,
doprovázené sluncem a beduínem v kajutě.
Ale chcete vědět, co znamená osamělost pro komiky?
Osamělost je tohle. Naprosto prázdný divadlo.
Jedno z nejvýznamnějších divadel v Buenos Aires,
třináct set sedadel a ani jeden člověk.
Ani jeden. Jsme uprostřed pandemie, sami.
Jen s kamerami.
Během tohohle speciálu uslyšíte stopy se smíchem.
Zvukový stopy smíchu. Když půjde všechno dobře, váš smích je přehluší.
Pouštěnej smích je pro osamělýho komika jako homeopatie.
Nevíme, jestli to funguje, ale cítím se dobře.
Nevíte, jaký to tu je. Zima! A větrno.
Mám bejt zvyklej. Moje rodiště je Bahía Blanca.
Město, který leží asi 437 kilometrů od hlavního města,
v němž jsme teď.
U moře. Zima a větrno.
Vítr v Bahía Blance se objeví z ničeho nic. A překazí vám plány.
Jako rodáci jsme zvyklí chodit pod úhlem 45°,
aby nás vítr neposadil na zadek.
Moje rodina byla baskicko-italská, velmi energická a vášnivá.
Jen tak tak se řadila do střední třídy.
Spíš do čtvrtinový třídy. Chudá jako kostelní myš.
Trávili jsme léta v Monte Hermosu.
Proto, že se nám tam líbilo? Ne, bylo to blízko a levný.
S mámou, tátou a bráchou jsme jezdili do Monte Hermosa.
Kam? Na pláž a jen na pláž.
Jenom na pláž.
Nenajedli jsme se venku, žádná kukuřice na špejli, zmrzlina, nic.
Prodejci viděli, jak jsou moji rodiče nuzný,
tak se ani o prodej nepokoušeli.
„Mám nanuk, čokoládovou zmrzlinu!“
Neobtěžovali se, protože by to bylo zbytečný, jen plýtvání energií.
Miloval jsem ty večery v Monte.
Chodili jsme do herny.
Koutek,
banda dětí, co šílely při hraní videoher,
a mě brali na Daytonu.
Popadl jsem volant a spustil hru. První zatáčka, bum, napálil jsem to.
„Co? Já zatáčel!“ Spustil jsem to znova.
Ta samá zatáčka, bum, bouračka. „Mami, já zatáčel!“
Znova. Stejná zatáčka, zase bouračka.
„Vložte minci.“
Ohlédnu se na děti.
Moji vrstevníci hrajou „Prašť krtka“. Krtek vystrčí hlavu a vy ho praštíte.
Čím víc krtků jste v časovým limitu praštili,
tím víc tiketů jste dostali
a vzali jste je do kiosku. A 2 000 tiketů jste si vyměnili za lízátko.
Tak jsem tam stál, 20 minut jsem čekal na krtka.
„Je to rozbitý, mami.“ „Ne, Agustíne, je leden,
není krtčí sezóna.“
„Ochcávají nás, Manueli.“
Manuel byl můj bratr. „Chybí žeton.“
Pochopil jsem ten fígl rodičů po hře s červem.
Podstatou té hry byl červ ze skleněných vláken
a korejská hudba.
Dítě sedí tady,
ten červ se kroutí na korejskou hudbu
a rodiče vyčkávají.
U mě to bylo naopak, posadil jsem se,
červ se nehejbal a rodiče dělali tohle,
protože nás samozřejmě podvedli.
Bylo jim trapně, že jsou chudý.
Stěhování každý dva roky. Nájem skončil a museli jsme jít.
Nemohli jsme ho prodloužit,
museli jsme najít novej dům, někdy levnější, zvládali jsme to.
Moji rodiče se styděli. Nevím proč, ale styděli se.
Nechtěli, abysme věděli, že jsme se přestěhovali.
Co teda udělali? Bylo to brilantní.
Upravili ho přesně jako ten starej.
„Poznám, že jsme se přestěhovali, tati.
Je to jasný.
Šel jsem si hrát s Martinem, mým sousedem,
zazvonil jsem a vylezl důchodce s chodítkem.
Vím to. Možná je to Benjamin Button nebo kouří crack,
protože včera byl v pořádku.
Po tak častým stěhování jsem si vyvinul svou osobnost,
což byl posera, strašpytel.
Byl jsem hodně statečnej, nebál jsem se tmy a příšer,
ale nových zvuků v domech po nastěhování.
Říkal jsem si: „Tady něco je. Tady straší.“
Dodneška nemám rád horory.
Nekoukám na ně. Nikdy. Žádný horory.
Žádný filmy o příšerách.
Mám strach a noční můry.
Příšery? Možná tak Příšerky s.r.o.
Nedávno mi přítelkyně Fernanda řekla:
„Podíváme se na Sestru.“ Novej horor.
Bylo to nový. Satanistická jeptiška, co všechny zabíjí. „Ne, je to děsivý.
„No tak. Mrknem na to, je to v pohodě.“ „Já nechci.“
„Mrkneme na Sestru, bude to naše rande.“
„Já nechci.“
Řekl jsem si: „Musím dospět. Podívám se aspoň na upoutávku.“
Tak to najdu, pustím to.
Začíná to takhle: „V kapli je jeptiška…“
Podělal jsem se strachy. Až po kotníky.
Nemohl jsem zkouknout ani upoutávku. Nesnáším horory.
Všichni pořád mluví o Stranger Things. „Mrkni na to, má to tři série…“
Nechci, bojím se. Mám noční můry.
„Koukni na to.“
U dálnice jsou reklamy na Stranger Things.
„Koukni na to, je tam plešatá holka, co přepíná programy myslí.“
Na Stranger Things koukat nebudu. Tak moc se snažili,
až jsem řekl: „Nebudu pozadu, mrknu se.“
Nemůžu sám, tak žádám 12letou Biancu.
„Zkouknem to.“ „Je to děsivý.“
„Bianco, zkouknem to.“ „Budu mít noční můry.
„Nebuď jak malá, neblázni.
Kouknem se na to.“ „Tati, je to děsivý.“
„V tomhle domě určuju pravidla já, zkouknem Stranger Things.“
Tak jsem tam dal Stranger Things.
Nezvládli jsme víc než jeden díl. Za denního světla, odpoledne. A ten večer:
„Není to skutečný.
Demogorgoni jsou z gumy. Je to film,“
říkala Bianca, dokud jsem třesoucí se neusnul. Nesnáším horory.
Vzpomněl jsem si na tátu.
Byl to energickej chlap. Energickej pohyb, všechno.
Můj táta je energickej a úzkostlivej.
Výbušná kombinace. Nedávám to.
Je nesnesitelnej. Je vážně energickej.
Tak energickej, že položí otázku
a zodpoví ji sám.
Nesnesitelnej. „Jak se máš? Dobře? Vypadá to tak.
Včera ne, ale dneska jo. Viděl jsem tvoje video.
Je Bianca v pořádku? Jasně, že jo. Natočíš pro Netflix Serendipii?
Musíš udělat trumpetu. Líbí se to.
Udělej trumpetu, Rado, je skvělá.
Studuje Bianca medicínu?“
„Tati, Biance je 14. Přestaň.“ Nenechá mě mluvit, je moc energickej.
Obuje si boty dřív, než má ponožky. Nesnesitelný.
Když smrká,
smrká tak silně, že jsme se vždycky báli,
že dostane mrtvici a bude mrzák. Dělá…
A noha mu vší tou silou vystřelí dozadu.
Je energickej. Hodně energickej.
Táta jí zmrzlinu takhle…
A má bolehlav.
Dokud máma nepřijde s teplým ručníkem, táta se z toho nedostane. Fakt energickej.
Na grilovačkách vyprávím kamarádům historku,
která ho vystihuje. Mám ji říct?
Jo? Ne? Mám?
Jo, řeknu ji. Je krátká.
Odbočím od scénáře, ale je dobrá.
Táta se věnuje hrnčířství. Vyrábí keramiku, co já vím.
Kreativní člověk, pořád vyrábí něco ze dřeva
a já něco z práce se dřevem zdědil.
Před časem jsem ho navštívil v Bahía Blance.
Dával jsem si s mámou maté a v tom táta povídá:
„Pojď sem, Agustíne.
No tak, pojď sem.“ Tak tam jdu. „Co je, tati?“
„Poslyš. Víš ty co?“
„Zpomal, nemůžu…“
„Poslouchej mě.
Už nějakou dobu
nemám nápady na mou keramiku.
Ty jsi umělec.
Četl jsem,
že umělci někdy mají pro představivost stimul.
Máš ho?“
„Nechápu.“
„Cokoliv,“ povídá. „Tati?
Ptáš se…
Ptáš se mě na trávu?“
„Ne! Uslyší tě máma!“
„Máma hulí, tati. Hulí s přáteli v Monte.
Neblázni, nežádej o ilegální věci. Nic nemám, neberu to.
Fakt ne.
Kromě toho jsem tak trochu známej,
musím jít příkladem.
Nemám trávu, fakt ne.
Tati, dneska přišel Ruter…
Znáš Rutera? Je to můj starej kámoš.
Je to farmář, má zahrádku, rád objevuje.
Kříží, míchá různý rostliny, rajčata, bazalku
a kolibřík mu náhodou donesl semínko
a teď má hromady trávy.
Nejrůznější druhy:
kryptonite, mandurria, somba, teque, puppy, rusca.
Šíleně se zkouříš.“
Povídám: „Tati, přinesl mi sklenici. Ale musíš opatrně.
Dáš si práska a čekáš.
Jako na rybách. Nahodíš a čekáš na záběr.
Musíš opatrně, protože jsi hodně energickej.“
„Ne, co…“ „Tati, prosím.“ Dám mu tu sklenici a vrátím se do Buenos Aires.
Pak jsem byl v hlavním městě Córdoby,
měl jsem reprízu předchozího představení, s chlapama,
a jdu mezi představeními do šatny,
vezmu telefon
a mám tam 12 zmeškaných hovorů od mého bratra, který je v USA,
a 14 zmeškaných hovorů od mámy.
Bylo mi jasný, že táta tragicky zemřel.
Jinak by mi volal taky.
Volám bráchovi a říkám si:
„Řekl jsem mu všechno, co jsem chtěl? Rozloučil jsem se?“
„Manueli, co se stalo?“
„Zavolej mámě, táta se zbláznil.“
„Co se děje, mami?“
„Co jsi to tátovi dal? Je zkouřenej.“
Já udělal tohle. Z dálky jsem slyšel:
„Legalizujte marihuanu!“ Jasně jsem viděl, jak tam táta pobíhá.
Povídám: „Mami, uklidni se. A ona: „Agustíne, mám zavolat 158?“
„Ne, mami, je tam tak půl kila trávy, zavřou nás.
Zavřou i Biancu.
Prosím tě, uklidni se, mami.“
„A co táta?“
„Vezmi ho ven.“
„Nepůjde.“ „Vyhoď ven sušenku a půjde.
Až vyběhne ven a začne chodit, pokrop ho hadicí a až přijde k sobě,
dej mu čokoládu nebo limonádu, něco se spoustou cukru.
Chlapi z kapely mi řekli,
že cukr odbourává THC a vystřízliví. Tak zatím.“
Takhle energickej je můj táta. Nesnesitelně. Hrozně.
Jednou…
Jednou jsme se přestěhovali
a ten dům byl menší než ten starej.
Nesnesitelnej. A táta povídá: „Chybí tu místnost.“
„Už jsi to viděl, tati.“
„Ale chybí tu místnost.“
„Nemůžeme si vyrobit novou.“
„Proč ne? Na terasu můžu dát trám, strhnout zeď, oplechování, okno a větrák,
počítač, nějaký obrazy, a máme novej pokoj.“
„Tati, nemůžeš si na terase udělat novej pokoj.“
„Že ne?“ O dvě hodiny později stál u zdi.
Strhnul ji, nahoru dal trám, pak ty plechy.
Novej pokoj za pět hodin.
Neuvěřitelný. Kabely, světla, všechno perfektní.
A máma, jako vždycky, tátu povzbuzovala
s maté v ruce a říkala: „Roberto, ty jsi blb.
Za rok a půl se stěhujeme. Tohle je jen vyhazování peněz.“
Kuchyň je menší.
Koupelna je větší.
Jsem nula bez někoho, kdo mi ručí.
A každý portýr se jmenuje Ramón.
Každý druhý rok zpívám mu tenhle song.
Přijď na večeři, ale přijď brzy.
Nemůžu nic najít, všechno je zabalený.
Z přízemí jsem se přestěhoval do 6B.
Nemůžu najít klíč, nebo jsem to zase spletl.
Kauce je jeden nájem.
A jako provize, jeden, dva nebo tři.
Lepší je, když město ručí.
Neumím představit tady žití.
Ne, ne.
Runám nevěřím.
Na tarot neskočím.
Ludovica říká,
že v čínském kalendáři
jsem ve znamení nájemníka.
Ta harmonika.
Měl jsem ji. Měl jsem…
Byla tu krabice s harmonikama,
rekordérem, VHS…
Našli jste… Označil jsem ji.
Jděte do prdele!
Cestuji na lehko, jako váneček.
Vážně nemám byteček.
Ukulele, postel a šaty.
Každé dva roky musím zvednout kotvy.
Sousedku nemůžu vystát.
Nebavíme se, jsme z jiného těsta.
Nesnáším toho uřvanýho čokla a tu krávu.
Ona zase mě, protože kouřím trávu.
To táta! Já za to nemůžu!
Runám nevěřím.
Ne.
Na tarot neskočím.
Ludovica říká, že v čínském kalendáři
jsem ve znamení nájemníka.
Líbí se mi to broadwayský zakončování s imaginárním kloboukem.
Stěhování s hračkama je blbý v tom, že musí bejt dost malý a přenosný,
aby se vešly do krabice.
To říkali moji rodiče.
Měl jsem dvě hračky. A to mi stačilo.
Měl jsem bílýho ninju a Ramba.
Pamatuješ si Ramba?
Skvělý hračky, ne? Mám ho…
Rambo s upnutýma džínama.
Ty kalhoty, který tehdy neexistovaly,
a Rambo měl velký stehna a takovejhle rozkrok.
„Co je, Rambo? Hodně cvičíš?“
Ruce takhle velký, šátek, celej zpocenej, dlouhý vlasy.
Ten Rambo byl dobrej.
Pochva s dlouhým nožem. Bylo to jako další penis, nebo tak něco.
Kouknul jsem na něj a pomyslel si: „Pojď sem Rambo.“
„Zabiju tě, parchante,“ říká ninja.
„Zabiju tě.“ „Běž!“
Trochu se líbali. S figurkama. Tys to nedělal?
Tys ho neotočil a nenandal mu? Ne? Byl pružnej,
zvládal všechny pozice. Trochu kama… 69? Nikdo? Ne?
Ne…
Nikdy? Nikdy sis nestrčil Ramba do zadku? Když ti bylo 6 nebo 7? Ne?
Já jo. Bylo to…
Nějaký sebeobjevování s figurkama.
Byl jsem trochu posedlej figurkama a sexem.
Ramba jsem schoval a bral si ho všude.
Moje sestřenka Paula, která žila naproti, byla v jiný ekonomický situaci,
měla úžasnej, elitářskej domeček pro panenky.
Měla 14 panenek.
Vzal jsem Ramba, šel si hrát k Paule,
otevřel dveře a dal ho tam.
„Tohle dopadne blbě,“ pomyslel jsem si. Vrátil jsem se a Rambo měl make-up.
„Dobře, Rambo! Pokrokový. A vzal jsem ho zpátky.
Ale nezáleželo tolik na Rambovi, panenkách ani na bílým ninjovi,
ale na tom, aby mi rodiče koupili to, co jsem tak moc chtěl. Nechápal jsem.
Byla to obyčejná hračka. Nic jinýho jsem nechtěl.
Nechci oslavu, budu týden hladovět.
Co… Chtěl jsem…
plastovej náklaďák,
ten nerozbitnej.
Nevím, co použili, ale americká armáda to používala na tanky.
Nerozbitnej náklaďák.
„Mami, kup mi ten náklaďák. Tati. Nic jinýho chtít nebudu.
Kupte mi ten náklaďák. Ten náklaďák.
Ten náklaďák…“
Nekoupili ho. Nekoupili.
Na šestiletý dítě jsem byl chytrej.
Řekl jsem si, že si koupím
vlastní nerozbitnej plastovej náklaďák.
Vzal jsem pero a papír a napsal:
„Milý Ježíšku,
byl bych moc rád, kdybys mi o Vánocích přinesl nerozbitný plastový náklaďák.
Tvůj Agustín Aristarán.
P. S. Letos jsme se třikrát stěhovali.
Ujisti se, že je to správný dům. Tvůj, Agustín Aristarán, podruhé.“
Nakreslil jsem stromeček,
nějakýho kapra, mošt
a spoustu sněhu, což se rozhodně v Argentině stává.
A ten dopis jsem poslal 22. srpna.
Měl jsem trochu obavy. A čekal jsem.
Čekal jsem v obejváku,
kde obvykle stával stromeček.
O dva dny později máma říká:
„Agustíne, mluvili jsme s tvým otcem
a myslíme si, že je ten nerozbitný náklaďák pro Ježíška trochu drahý.“
„Vy zkurvysyni.
Hrabete se v mojí poště?“
Napsal jsem další dopis. „Milý Ježíšku,
jelikož se u nás doma nerespektuje poštovní tajemství,
posílám tento druhý dopis jiným způsobem.
Znáš Mariana Brancamonta, mého spolužáka?
Blonďáka, blba od pohledu, co sedí za mnou? Vloni se ten kluk choval hrozně.
A stejně jsi mu dal horské kolo s 18 převody a světlem.
A mně, i po mém vzorném chování, jsi dal bublifuk s Hulkem.
Nenávidím tě, Ježíšku. Očekávám,
že letos večer dostanu nerozbitný náklaďák,
protože jinak ti zapálím saně, soby
a všechny ty tvoje sračky.
Kreténe! Tvůj Agustín Aristarán.“
A ten dopis jsem poslal. Na Štědrý den jsem se probudil trochu nesvůj.
„Mami, kde je? Kdy přijde Ježíšek?“ „Je 24., Ježíšek přijde večer.“
„Kdy přijde? Kde je táta? Kde je?
Jí zmrzlinu? Tati!“
„Co je?“
„Přestaň jíst zmrzlinu, tati, prosím!
Jak to urychlit? Potřebuju Ježíška.
Vyndáme buráky.“ A udělali jsme to. „Mošt je teplej.“
„Do mrazáku!“ „Pořád teplej.“
„Do mrazáku.“ „Pořád teplej.“
„Zavři dveře!“ A já je zavřel. „Tati, koupil jsi petardy?“
„Jo, podívej.“ „Kdy přijde?“
„Večer.“ „Kolik je?“
„Sedm.“ Bylo to tu. Dárek, na nějž jsem čekal.
Nerozbitnej plastovej náklaďák!
Myslel jsem, že je větší.
Že by?
To je divný.
Ježíškův rukopis je stejnej jako mámin.
Tu krabici jsem rozbalil, jako bych byl striptér.
Kouzelnická bedna?
Ježíšku
jsi negramotnej, nebo jenom blbej? Psal jsem ,nerozbitný plastový náklaďák.
Nechci být kouzelník.
Chci jezdit náklaďákem po celým světě.
KOUZELNICKÁ SHOW
„Staň se kouzelníkem.
Instrukce. Nech v červeném poháru zmizet vejce.
Vezmi červený pohár a podívej se na publikum.“
Nikdo tu není.
„Otevři pohárek, bude tam vejce.
Vyjmi vejce a ukaž prázdný pohárek.
Zakryj pohárek a dej si vejce do pravé kapsy.
Pohled do publika.“ Pořád nikdo.
„Luskni prsty a řekni kouzelná slova.
Abraka…“ Jdi k čertu, Ježíšku!
„Uvidíš, že vejce zmizelo z kapsy
a objevilo se v…“ Ne!
Ne!
Objeví se, zmizí.
Dlouhý knír, krátký knír.
Kde je to vejce? Tady je.
Je v ruce a teď zase není.
Kde je? Tady je.
Do ruky, vytáhnout, hodit a teď ho mám v nose.
A takhle se v Bahía Blance v šesti letech zrodil kouzelník.
Rada, hej!
To je slušný kouzlo.
Díky za ten potlesk.
Cítím ten potlesk.
Magie mě úplně pohltila.
Sledujte, jak ten šátek padá.
To jsi čekal, Pupi.
To je kouzlo.
Když přijel nějaký příbuzný, co udělal Agus?
Pohostil je úžasnou kouzelnickou show. Najednou nás už příbuzní nenavštěvovali.
Byl jsem kouzlením posedlej.
Holubice, šátek, mince, věci,
doutníky, který se objevovaly a mizely.
Jedna příbuzná chodila pořád. Babička chodila na maté.
„Babi, mám skvělej trik s kartama.
Trénoval jsem. Tomu neuvěříš.
Babi, podívej se na ty karty.“ Vyndám je a míchám.
A míchám.
„Vyber si kartu, je jedno jakou.
Vezmi ji, zapamatuj si ji, vrať ji. Super.“
Míchám znovu a znovu.
Míchám a jedna karta vyletí.
Zvednu ji, hodím ji za zády a znovu chytím.
„Babi, tvoje karta.“
„Už si nevzpomínám.“ Kurva!
Ty stará čubko! Nemohla jsi říct křížová sedma?
Kárová 8, Kozoroží 4, Batmanová 5. Je to fuk, koho to zajímá.
Zblbnul jsem se do kouzel. Zblbnul.
Nemohl jsem přestat. Kouzlil jsem celej den.
Kouzlil jsem ve škole, u kamaráda doma,
když jsem hrál fotbal.
I v pubertě jsem pořád kouzlil na grilovačkách. „Co chcete?“
Já řekl: „Károvou 4.“ „Jdi do háje.“
Byl jsem do kouzlení úplně hotovej, fakt hotovej.
Můj kamarád Gonzalo mi řekl:
„Rado, ty kouzlíš, že jo?“
Já řekl: „Kouzlím!“ „Šátek!“
Klec, ohřívač vody.
Kouzlil jsem jak smyslů zbavenej.
„Nic jinýho neděláš?“ „Kouzla, kouzla!“
„Tobě se nelíbí holky? Copak ty si nechceš vrznout?“
„Máš pravdu."
Já neměl své poprvé.
Nikdy jsem si nevrznul. V 17 letech musím.
Tak se to píše, na Wikipedii!
„Tati!“
„Co? Co je?“
„Tati, poslouchej, potřebuju radu.
Jsem panic. Musíš mi pomoct. Já nevím, jak na to. Chci si vrznout, mám nutkání.“
„Cože? Ještě sis nevrznul? Je to lehký. Jak jsi mohl…
Kecáš s klukem nebo holkou, co se ti líbí. Dáte si drink, dotýkáte se jeden druhýho…
Promiň, synku, promiň.
Jsem vůl, promiň. Myslel jsem, že jsi tvůj bratr. Promiň.
Ty jsi ten mladší, co? Kouzelník? Zapomeň na to. Kouzelníci si nevrznou.“
A táta měl pravdu.
Kouzelníci si nevrznou.
Někdo tvrdí, že kouzelníci jsou vždycky…
Ne. To vůbec.
Jsou dvě povolání…
WHO tvrdí, že jsou dvě profese, který nemají šanci zaskórovat.
Jednou jsou kouzelníci,
protože jsme blbci, co dělají pořád hlouposti. A druhou jsou šachisti,
to kvůli jejich zapařeným prdelím.
Je to působivý. Takže jsme bez šance.
Poslouchejte mě.
Když říkám kouzelník, co vás napadne?
Kouzelník z Las Vegas. Celej vyfintěnej.
Gel, vlasy rovně nahoru.
Přezka na opasku se čtyřmi esy,
spousta černý barvy a lesku,
dva panteři, větráky na něj foukají, lasvegaská hudba.
Působivý. Vejde dívka, jeho asistentka. Vždy až po kouzelníkovi, nikdy dřív.
Jsou to šovinisti.
Kreténi, idioti a taky šovinisti.
Ta holka udělá salto a vleze do takhle velký krabice.
Chudinka. Celá se do toho zkroutí.
On vezme kopí.
A kopí tam zabodne.
Vezme další.
Plive na ni a sere, podpaluje ji.
Holka vyleze v jiných šatech. A kdo má aplaus? Ten zasranej kouzelník.
Žádná šance si vrznout.
Pokud si dáváte kafe s kouzelníkem, tak poslouchejte.
Dáváte si kafe a zeptáte se: „Co děláš?" „Jsem kouzelník.“
Nikdy nedělejte takový to: „Ne!“
Protože, když to uděláte,
spustí to jím nekontrolovatelnou lavinu hovadin.
„Tys nevěděla, že jsem kouzelník? Prosím, sleduj tohle.
Mám tvou lžíci, mám ji v ruce.
A kde je teď? Je pryč. Kde je? Nikde.
Tady je.
Líbilo se ti to. Mám další. Je v ruce, je pryč.
Kde je? Tady?
Ne, tady, v tvým uchu. Tady!“
V uchu kafe s mlíkem, nepříjemný.
Ale představme si,
že se vám líbil
nebo jste si dlouho neužila,
tak jdete s tím kouzelníkem na příjemnější místo.
Někam, kde je míň světla. Nějaká jiná hudba.
Stane se tohle, přísahám.
„Hele, pár kondomů v různých barvách.
Míchá.
Vyber si jeden kondom, jakejkoliv, babi…
Ne, chci říct, holka. Vyber si. Zapamatovat. Nedívám se.
Rozbalím ho. Co bys chtěla, psa? Pro tebe.
Chceš holubici? Sleduj tohle. Holubice.
Chceš něco složitějšího? Vidím, že se ti to líbí.
Je mi to jasný.
Tohle je to nejsložitější. No tak, neodcházej.
Chci si vrznout. No tak, promiň. Už nebudu kouzlit. Prosím, promiň.
Astronaut, požárník,
youtuber, námořník.
Nikdo nechce bejt kouzelník.
Potřebujeme chirurgy a spoustu inženýrů.
Nikdo nechce být jedním z kouzelníků.
Táta mi to říkal a on mě zná.
Nevybírej si dráhu kouzelníka.
Protože kouzelníci si nevrznou.
Kouzelníci si nevrznou.
A to se nezmění.
To se nezmění.
Mám nemoc,
horší než spalničky.
Prokletí, co mě zabíjí a nikdy neskončí.
Tady jsem možná ten nejlepší.
Ale nikdy si nevrznu, ne!
Kvůli kouzlení.
Protože kouzelníci si nevrznou.
Kouzelníci si nevrznou.
Ne.
Kouzelníci si nevrznou.
Protože kouzelníci si nevrznou.
Kouzelníci si nevrznou. A to se nezmění.
Dvě věci. Netrefil jsem se do světla.
Tři věci. Zapomněls otevřít poklop, tak jsem měl zmizet.
Za třetí jsem si rozdrtil koule.
Rozdrtil jsem si koule. Do hajzlu!
Rozparádil jsem se.
Obvykle si koule chráním, už od dětství. Když mi bylo 17, něco se mi přihodilo.
Je to jako ustupující zimnice.
Lepší.
Zmáčknutí koulí je nepopsatelný.
Bylo mi 17 let,
když se to přihodilo.
Dával jsem si sprchu, nahatej jako obvykle.
Jdu do sprchy, vezmu mejdlo, mrknu se dolů a říkám si: „Co to je?
Jak se to stalo?“ Poslouchejte.
Jedna z mých koulí, jedno varle bylo podstatně větší.
Ne delší.
Jednu kouli delší než druhou má 98 % mužů.
V tomhle případě byla o hodně větší.
Představte si spíš velkou mandarinku,
tak velkou jsem měl jednu kouli.
Když mi bylo 17, nemohli jste si prostě vygooglit:
„Mám kouli jako mandarinku, co mám dělat?“
Jdu za tátou a říkám: „Tati.“ „Co se děje?“
„Musíme si promluvit o tvojí závislosti na zmrzlinách.
Jednu kouli mám obrovskou.“
„Jak to myslíš? Blázníš? Ukaž mi koule.“
Já mu je ukazuju.
A táta: „Inés!“
„Nevolej ji. To jsou chlapský záležitosti!
Jsem teenager. Vem mě ke koulologovi. Šli jsme ke koulologovi.“
„Zdravím, doktore. Jak je?“
On se ptá: „Co se děje?“
„Stalo se něco zvláštního.
Vstal jsem, šel se osprchovat
a uviděl jsem, že mám jedno varle mnohem větší.“
„Neboj, klid. To je úplně normální.
Varle vždycky ve věku mezi 17 a 18 lety natéká.
Časem to splaskne. To jsou hormony.“
„Vy to nechápete, šéfe. Je mnohem větší než to druhé.“
„Ty mě podceňuješ.
Koukám na koule pořád. Vím, co říkám. Jedno varle oteče a pak splaskne.“
„Je jako mandarinka, doktore.“ „Prosím?“
„Jako mandarinka.“
„Oranžové?“ „Trochu.“
„Vrásčité?“ „Asi.“
„Má semínka?“ „To nevím, vypadá jako mandarinka.“
“Ukaž.“ Tak mu to ukážu.
Povídá: „Zůstaň tady. Svlékni se.“
Jde si pro stoličku.
Pro stoličku užívanou urology.
Ty jsou certifikované urologickou univerzitou
a kupované výhradně v obchodě Urologický ráj
ve Warnes 743.
V Buenos Aires. V Mexiku nevím.
Říká: „Svlékni se.“
Nechám si ponožky. „Ponožky také.“
Sundám je. Bere rukavice. Koukne se na mě a říká: „Uvolni se, Fabiáne.“
„Já nejsem Fabián.“
„Ne, já jsem Fabián a znám se.“
Bere mě za koule.
To ne!
Každou kouli lehce zmáčkne.
Jednu jsem samozřejmě cítil víc.
Povídá: „Trochu zatni.
Trochu víc. Jen o trochu víc.“
Vezme si zápisník a píše.
„Testikulární otok. Pacient, Agustín Aristarán.
Pravé varle, 120 barů.
Levé, 177 barů.
Nadzvedne mé zdravé varle a bez varování…
„Testikulární kývání, znepokojivé.“
Pak se stalo něco moc podivnýho.
Fakt divnýho. „Testikulární kývání, znepokojivé.“
Poslouchejte, protože to začne bejt divný.
Neskutečně divný.
Popadne moje koule, nedívá se na ně a ani na mě,
a zdá se, že s nima navazuje nějaký telepatický spojení.
„To v mysli promlouvá k mým koulím?“
Představte si to. Je mi 17, nezletilej, starej chlap mi drží koule
a mentálně k nim hovoří. Nepobral jsem to. Musím někoho zavolat.
Začal jsem volat tátu.
Nic jsem nechápal.
A pak si začal s mýma koulema povídat.
„Jak to jde?“ „Dobrý. A tobě?
„Dobrý.“
Já kouleštínsky nemluvím.
Pak je ten chlápek začne…
ne laskat,
ale začne s nima takhle pohybovat, jako by to byly kastaněty.
Dělá tohle.
Co s nima je?
Co s těma koulema je,
že vypadají jako mandarinka?
Co s nima je?
Co s těma koulema je,
že vypadají jako mandarinka?
Gracielo, pojď sem, vyfoť to.
Tohle je koule jako z učebnice.
Tohle je pro náš výzkum super. Vyfoť to!
Vypadají jako mandarinka.
Ten polibek možná neproběhl.
Byl jsem v šoku.
Začnu se oblíkat a on říká:
„Zůstaň tam, nahý.“
„Co ještě?“ „Klid,“ povídá.
„Začni běhat.“
„Prosím?“ „Začni běhat.“
„Jako vážně? „Začni utíkat.“
„Když ztlumíte světla a přinesete whisky…“
„Začni běhat.“ A tak běhám.
„Nezakrývej se.“ „Fajn.“ Běhal jsem a styděl se. On si to fotil a zapisoval.
„Zůstaň uprostřed a skákej.“ Tak jsem skákal. A během skákání si uvědomuju,
protože se snažím nemyslet na to, co se právě děje,
že je lidský tělo dokonalej stroj, kterej navrhli mimozemšťani.
To není možný.
A začínám chápat důvod pro to, co jsem už zmiňoval,
že mají muži jedno varle delší.
Proč to tak je?
Kdyby totiž byly stejně dlouhý,
tak si představte neandrtálce,
když museli jít na lov a v džungli pronásledovali pantera.
Byli nahý, oblečení ještě nebylo vynalezený.
Týpek běží a možná musí vyskočit.
Kdyby byly stejně dlouhý, stalo by se tohle. Plácaly by do sebe jako klik klak.
Jelikož je jedna delší, chovají se jako pant.
Lidský tělo je dokonalý.
Skáču a představuju si, jak honím pantera po lese,
a ten chlap říká: „Musíme to operovat. Máš všechno. Tvoje koule jsou zničené.
Hydrokélu, varikokélu,
fimózu, dvojitou tříselnou kýlu.“
A do prdele!
Za tejden mi koule operovali. Dělali,
co se dalo, bylo toho hodně. Tak jsem tam byl, koule jako Tetris,
a vracím se ke svýmu životu. Než odejdu, říká: „Ještě jedna věc.
Než se to uvnitř uzdraví, bude to trvat asi půl roku.
Potřebuji, aby ses vyhýbal sexu… Jo, ty jsi kouzelník.
Tak to nic.“ S vědomím toho, že bych si stejně nevrznul,
protože jsem měl operovaný koule a byl jsem kouzelník,
vracím se s chutí k práci kouzelníka.
Začínal jsem na dětských oslavách za pár drobných,
jedna oslava vede k druhý, pak škola, mateřská škola.
Pak oslava 15. narozenin, svatba,
firemní akce, pracuju a vydělávám peníze.
Všechno načerno, žádný účtenky, byl jsem nezletilej, tak to šlo do kapsy,
štos bankovek. Kamarád říká: „Koupíme si pivo.“
„Tady, Rada to zatáhne. Co ještě? Čokolády?
Ty koupím taky.“ Byl jsem jedinej kouzelník v Bahía Blance.
Byl jsem populární. Vytlačili jsme konkurenci. Kamarádi je zpráskali.
„Chceš to schytat?“ Zabili jsme jim králíky, smíchali karty.
„Zkus najít křížovou sedmu. Mazej odsud, ty sráči!“
Pracuju dál,
vydělávám už slušný peníze, začnu vypomáhat a přestěhuju se do Buenos Aires.
V Buenos Aires to bylo těžší, ale rozjelo se to. Oslavy, dětský oslavy, večírky.
Začínám pracovat. Kouzelníci mě poznávají. Mezi kouzelníky mám respekt.
„Rado.“ „Jo.“ To je fuk. Dobrý.
Chile, Uruguay, Mexiko, Kolumbie, začínám inkasovat dolary. Vydělávám balík. Co?
Všechno jsem to měl tady.
Chceš dolary? Tady máš.
Všechno pořád načerno.
Všechno šlo skvěle,
vydělával jsem dobrý peníze, dobrej pocit, ale něco…
něco nebylo…
Necítil jsem se dobře. Něco na prsou
dělalo…
Doktore, já se…
Necítím se dobře, doktore.
Všechno je fajn
a najednou se rozbrečím, doktore.
Nevím, jestli to má…
Nevím, jestli… Promiňte, nemůžu mluvit.
Chviličku, doktore. To přejde.
Chtěl jsem říct, že nevím, jestli se to nějak jmenuje.
Vím, že jste na to studoval, ale jdu po ulici…
Všechno je v pohodě.
Můj život je fajn.
Následoval jsem svoje sny a dohnal je.
Svoji práci miluju.
Všechno, o čem jsem v komiksech četl,
že se stane, se taky stalo. Všechno je fajn.
Ale jdu po ulici a vidím štěně kakat. A rozbrečím se, doktore.
Je to hodně nestálý.
Mám práci,
vydělávám,
vrstevníci mi říkají: „Dobrá práce.“ Fandí mi.
Nedokážu si to užít. Podívejte se na mě.
Cítím tlak, že musím vydělávat víc peněz,
jsem součástí tý honby za kariérou…
Prachy.
„Co chceš, bazén, jachtu?“
„Nikdy bych si jachtu koupit nemohl. Kam bych ji jen dal? Kam?
Cítím…
Znáte prince Charlese?
Chudák. Viděl jste ho?
Když je na kameře, tak mu cuká ucho, volá o pomoc.
Je úplně ztracenej.
Říkají mu, co má dělat, jak se má oblíkat.
Pořád.
Cítím, že mi ten tlak říká, co mám dělat,
že musím být lepší kouzelník, vydělávat víc a tak.“
„Kdo ti to říká, Agustíne? Proč se tak cítíš?“
„Můj táta, doktore.
Nebo ne?
Co byste řekl vy, doktore?
Myslíte, že byla ta kouzelnická bedna od Ježíška zadarmo?
Udělali to, abych byl kouzelník.
Co svět potřebuje? Kouzelníky.
Najdi si práci, vydělávej peníze. Je to jasný, doktore.“
„Promiň mi, že to říkám, Agustíne…
ale…
žádná matka ani otec nechce, aby bylo jejich dítě kouzelníkem.“
„Ach, doktore,
vy jste to na mě teda vybalil.
Máte pravdu.
Jsem idiot, doktore.
Jsem blbec.
Naprostej idiot, doktore. Promiňte, jsem…
Proč si to nepíšete?
Agustín Aristarán je idiot. Taková je diagnóza.
Tak to je, doktore. Nechci to, protože co jsem udělal?
Makal jsem jak kretén. A nechci to.
Nechci, aby mě ten hlas ovládal jako Charlese.
Já to nechci, doktore.
Dejte mi prášky, protože nevím, co mám dělat.“
Já nechci bejt Charles, ne.
Nechci bejt víc než ty.
Já nechci bejt Charles, ne.
Chci si sám zvolit, kdo jsem.
Doktore, od minulýho týdne beru prášky. Všechny tři, ráno, odpoledne, večer.
Ach, doktore!
Ten ranní mi dává spoustu energie!
Ach, doktore!
Občas, když se mi vybije telefon, tak si k němu stoupnu a hned se nabije.
Tolik mám energie.
Vstávám, teplota maximálně 24 stupňů, minimálně 21.
Ach, Doktore.
Ptáci zpívají a všechno je skvělý.
Když si vezmu odpolední prášek,
jsem v pořádku a najednou…
se trochu zaseknu.
Ale když si vezmu ten večerní… Ach, doktore,
ten večerní prášek, doktore…
Ach doktore, ten večerní prášek, doktore.
Ach, doktore!
Následující den jsem takhle,
celej zpráškovanej,
kouknu do strany a je tam Rambo.
„Čau, Rambo, jak se máš?“
Pomazlil jsem Ramba, doktore.
Co chceš, Pupi?
Proč si ten prášek nedávám každej den?
Cítím se dobře. Jak vypadám? Cítím se dobře, ne?
Já nechci bejt Charles, ne.
Nechci bejt víc než ty.
Já nechci bejt Charles, ne.
Chci si sám zvolit, kdo jsem.
Doktore, ty prášky jsou už vyvážený. Už je to dobrý.
Poslyšte, onehdá se mi stalo tohle.
Šel jsem do japonský čistírny v Charcas a Uriarte,
Vezmu si svůj kouzelnickej oblek,
„Vyčistil jsi to? Zaplatím příští tejden.“ Jsme kámoši. Čistí mi obleky.
Jdu na show. Věřili byste, že prohodil obleky?
Dal mi jinej oblek. Celej bílej.
Kalhoty, sako, košile, motýlek, všechno bílý, bylo to trapný.
Musel jsem na to představení, oblíknu to, vystoupím, smějou se mi.
„Promiňte,“ já nevím, „Bílá se vrací.“
„Vypadám jako vatová tyčinka.“
Ukončím představení, přijde nějaká holka a říká:
„Ahoj, máte nějakou zmrzku nebo nanuk?“
Ale!
Moje přítelkyně. Randíme už deset dní.
Co myslíte?
Já nechci bejt Charles, ne.
Nechci bejt víc než ty.
Já nechci bejt Charles, ne.
Chci si sám zvolit, kdo jsem.
Doktore, já se do tý čistírny vrátil. Za dva týdny jsem se vrátil.
„Nevím, jestli tě mám praštit, nebo obejmout. Změnils mi život, chlape.
Dal jsi mi ten oblek, já potkal holku a teď, po třech měsících, spolu bydlíme.“
Víte, co řekl?
Něco mi řekl. Poslouchejte. Podívá se na mě a říká…
Mluvíte japonsky? Já taky ne.
Ale myslím, že říkal:
„Život ti občas dopřeje citrony.“
Já nevěděl, co říct.
S tím oblekem, práškama, čistírnou, víte vy co?
Propouštím se. Už žádný prášky.
Vy, Freud a Deleuze mi můžete vykouřit, už nic brát nebudu, jsem volnej.
Nic mě nesvazuje, mám přítelkyni.
Já nechci bejt Charles, ne.
Nechci bejt víc než ty.
Já nechci bejt Charles, ne.
Chci si sám zvolit…
Ahoj, zlato. Jak je?
Jo, zpíval jsem. Jsem šťastnej, zpíval jsem.
Co se stalo?
Poslal jsem doktora do hajzlu, už nic brát nebudu.
Cože? Pozitivní?
Dva měsíce? Do prdele!
Pozi…
Ale pozitivní… Pozitivní je vždycky dobrý, ne?
Jak se to stalo?
Jasně, vím, jak se to stalo.
Jasně si vzpomínám.
Jo, zlato.
Ne, jen jsem zpíval, nečekal jsem…
Telefon mi nepřipomněl, že čekám převratný zprávy, víš?
Jo.
Budu tam, zlato. Jdu. Jenom jsem si musel sednout.
Dobrý, jo.
Hned tam budu.
Vrátím se k doktorovi, omluvím se a vezmu si ty prášky.
Za dva měsíce přijedu, zlato.
Jo.
Ahoj. Polib si za mě břicho.
Je to divný, jo.
Ahoj.
Zima.
Větrno.
Je mi 21 let a bylo mi řečeno: „Budeš táta.“
Byl jsem vždycky pragmatik, už jako dítě. Těch devět měsíců nebylo složitých.
Přestěhovali jsme se do dvoupokojovýho bytu.
A tam bylo těch devět měsíců velmi snadných.
Staral jsem se o dvě věci.
O matku mojí dcery, aby měla všechno, co potřebuje.
A druhou věcí bylo,
že jsem se zamknul v koupelně, svlíknul se, brečel v kleče vedle záchodu
a bral drogy, abych tu situaci mohl ignorovat,
protože jsem se bál. Měl ze mě bejt táta.
„Chci být Charles.“ „Budeš táta.“
„Co? Jdi do hajzlu!“
Měl jsem strach. Jak by ne?
Ale 22. Února 2006, ve 14:30, se všechno změnilo.
Byl jsem na porodním sále.
Máma mé dcery vynakládala obrovský úsilí.
„Zlato, nemůžu tomu uvěřit.“
A povzbuzoval jsem ji.
„Všichni umřeme!
Snad, kurva, umřeme, zlato.
Doufám, že nás odnese hurikán! Já prostě nevím!“
V tu chvíli se otevřely dveře. Vstoupil úžasný paprsek světla.
A na tom paprsku běhali jednorožci s kolibříky,
a jednorožci všude srali lístky z růží, který vytvářely nápisy
jako „štěstí“, „zábava“
a „bezmezná láska“.
Narodila se moje dcera Bianca.
„Ach, dcerko moje!
Budeme tak šťastný! Všechno, na co dopadne tvůj zrak, bude tvoje.
Dvoupokojovej byt,
spousta kouzelnických triků a ukulele.
Má dcero, miluju tě!“
Všechno se ihned změnilo. Přestěhovali jsme se do většího domu.
Koupili jsme naši první nemovitost.
Nebyl o moc větší, ale byli jsme šťastný.
Bianca běhala, dům jsme zrenovovali a přestěhovali se.
Rychlý stěhování jsem měl naučený.
Dům byl menší, než jsme si mysleli.
Chyběl nám jeden pokoj. „Nikam se nevejde, Agustíne.“
„Proč ne? Stačí strhnout zeď a…“
„Zlato, přestaň, to je nemožný.“
O dvě hodiny později, u zdi…
U zdi. „Jsem můj táta!
Přines mi zmrzlinu!“ Jak smyslů zbavenej.
Po pěti hodinách byl pokoj hotovej.
„Zlato, pověsím obraz, kterej jsem vždycky v prvním domě chtěl.“
„Musíme si promluvit.“ „Dej mi vteřinu. Dej vařit vodu na maté.“
„To není nutný. Pojď.“ Vezmu obraz, pověsím ho.
„Co se děje, zlato?“
„Musíme se rozejít.“
„Můžu ten obraz sundat.
Co? Musíme se rozejít?
Fajn, musíme se rozejít.
V pohodě, půjdu do hajzlu, to je fuk.
V pohodě. Hned si sbalím kufry.
Chceš? Sbalím si kufry. Sbalím, to je v pohodě.
Měl bych? Sbalím si.
Sbalím si kufry. Poprvé, podruhé,
a odcházím v…“
A Bianca: „Potřetí.“
„Ne, zlato!“ Museli jsme se stěhovat! Vrátil jsem se do dvoupokojovýho bytu.
Zima. A větrno.
Se svým kufrem. Zavřel jsem dveře. Pohled se oddaluje.
S mým kufrem.
Tejden se mnou, tejden s mámou. Pořád dokola.
První tejden byl šílenej, tolik zodpovědnosti.
Každej den ji musím krmit, koupat,
říkat jí, že je život nádhernej, ale i že je svět na hovno.
Všechno to bylo na mně. Biance byly tři.
Co mám dělat? Jak mám… Ne.
Nemohla mi umřít. Kdyby jo, tak bych prohrál.
Ne! Staral jsem se o ni. Bylo to fajn, hodně jsme si hráli.
Pořád.
„A tady jde Bianca! To je roztomilý!
Jde, projde kolem stolu. Kolem koštěte, pořád jde.
Dokázala to! Gól!
Kvůli Biance ti děkuju, mami, žes ze mě udělala Argentince!“
Hráli jsme si pořád. Když jste mladej táta, nebo prostě táta,
tak vás to přivede k hraní blíž, hrajete si s čímkoliv,
s make-upem, s parukou, prostě jsme si hráli.
Měli jsme skvělou hru, co jsme s Biancou vymysleli.
Rád o ní mluvím, možná si nějaký rodič,
co se dívá a má děti v předškolním věku, řekne:
„Proč si nezahrát tu jejich hru?“ Biance byly tehdy čtyři roky.
Byly…
jí přesně čtyři roky.
Ta hra je snadná a jednoduchá.
Potřebujete dva účastníky, dospělýho a dítě.
Zajímavý je, že to nikdo neřekne.
Neřeknete: „Jdeme si hrát.“ Kdybych se zeptal, cítil bych, že nemůže odmítnout.
Ale když ta hra začala sama od sebe, byla zajímavější, protože jste nevěděli,
kdy se to stane. Je to snadný.
Z ničeho nic vstoupil do mýho těla temnej duch.
Ďábel, satan, belzebub.
„Bianco.“
Spadnul jsem na zem.
Začal jsem se klepat.
Ďábelská příhoda.
A jen jediná osoba v domě znala správnej rituál, aby ze mě ďábla vyhnala. Bianca.
Byly jí jen čtyři roky a řekla:
„Ven z těla mého otce!
Ven, satane a zlí archandělé! Ven, belzebube!
Stoupnul jsem si, objal ji a ona mě utěšovala.
Když jsem šel uklízet, Bianca solí nakreslila kruh
a dala tam černou svíčku s obráceným křížem, aby označila prokletou zónu.
Hra. Mně se to líbilo.
Výchovně zajímavý. Mluvil jsem o tom s její ředitelkou.
Říkala: „Přestaňte s tím, chlape.“
Ale já to měl rád a Bianca z toho byla nadšená.
Ta hra se jí líbila.
Vyrobil jsem jí skvělou vymítací sadu z pěkný dřevěný bedny.
Měla česnekovej cop,
malej kolíček a kladívko,
trochu svěcený vody, co jsme ukradli z kostela. Bianca řekla:
„Kněz je u ministrantů!“
Já jsem štípnul svěcenou vodu ve sklenici a pak jsme ji doma rozdělili.
Kamarád říkal: „Nemůžeš krást svěcenou vodu církvi.“
„Ale kradu to církvi, takže se to vlastně nepočítá.“
Sakra. Kompromitující sdělení Rady,
protože komedie může někdy říkat pravdu. Imbecile!
Když jsem pochopil, že je kradení svěcený vody špatný nebo tak,
došlo mi, že ji mohu vyrobit. Šel jsem na net. „Jak vysvětit vodu z kohoutku.“
Stejně jako kněží, ale bez státního platu.
Rada, jenž se nebojí společenské kritiky, znovu útočí.
Vyrobil jsem jí skvělej kříž,
se dřevem mi to jde, skvělej kříž z fuchsií.
Místo Ježíše Krista, což je působivý znázornění muže se spoustou hřebů a krve,
jsem tam přilepil plastovou panenku.
Nahou, plačící třpytky. Jako panna, která pláče třpytky.
Skvělou, s fantastickým účesem.
A na tu panenku jsem napsal…
Znáte to, jak ve filmech se satanistickou tématikou
píšou slova pozpátku?
Já na její tělo napsal „oko“, „Neuquén“ a „radar“.
Bianca měla kříž, ona byla malá
a ten kříž byl takhle velkej, ve vymítačský bedně.
„Jsi dobrej?“ „Jo, zlato.“
„Kdyžtak řekni.“
A čas od času mě pokropila svěcenou vodou.
Ubohá Bianca.
Byla tak nadšená, že jsem ji jednou přistihnul,
jak si bere tu vymítačskou sadu do školky. „Bianco, co to je?“
„Co když se to stane Fermínovi?“ „Zlato, nech to tady.
Běž, je to jenom hra. Běž.“
Není to její vina. Bianca byla tak nezkažená.
Jednou se mi to stalo. Takovej blb!
Byl jsem v pohodě, pracoval jsem u počítače a ovládnul mě ďábel.
Celej jsem se začal klepat.
A Bianca tam nebyla. Takže jsem byl v háji.
Údržbář naštěstí opravoval topení.
„Co mám dělat?“
„Zavolej Biancu!“ zamumlal jsem.
Musel jít do školky, vyzvednout Biancu a podepsat se.
„Kdo ji bere?“ „Údržbář.“
„Důvod?“ „Táta je posedlý.“
„Prostě si ji vezměte.“ Už mě tam znali.
Bianca přišla a v mžiku to měla vyndaný.
Bianca to znala. Údržbář ne.
Konečně mi došlo, že ta hra nebyla až tak normální,
když k nám chtěla Bianca pozvat Vicky, kamarádku ze školky, na čaj,
hrát si a sledovat pohádky. „Jasně.“ Mluvil jsem s jejím tátou, s Fabiánem.
„Vezmu holky.“ „Jasně, přijdu později.“
„Udělej trumpetu! Paráda.“
A šel jsem domů.
Všechno bylo super, Bianca pila svoje mlíko a koukala na pohádky.
„Dneska budu hodnej.
Dneska ďábel nebude, ne.
Ne! Dneska ne, je tady Vicky. Dneska ďábel nebude. Bála by se.
Bianco. Ne! Dneska ne.“
„Tati, jsi v pořádku?“ „Neboj, zlato. Dneska se to nestane.“
Najednou jsem to neovládal. Spadnul jsem.
Udělal jsem celou tu exorcistickou věc. Soply, hovna, nechápal jsem.
Ďábel byl naštvanej.
Bianca říká: „Ven, duchu! Ven, satane a zlí archandělé!
Ven, belzebube!
Vstávám. Bianca mě objímá a utěšuje mě. Byl jsem v šoku.
„Tati, smrdíš jako hovno.“ „Jasně, půjdu.“
Vracím se z koupelny. Ďábel mě opustil, ale vstoupil do Vicky.
Vypadala takhle.
„Zavolej…
Zavolejte tátovi.“
„To je dobrý, je to jen hra.“ „Zavolejte tátovi.
Tati.“
„Je to hra, Vicky.“
„Zavolejte tátovi.“
„Bianco, udělej něco!“
„Ven, duchu! Ven, satane a zlí archandělé!“
Praštila ji bobkovými listy.
„Ne, přestaň.“ Zavolal jsem jejímu tátovi.
„Fabiáne, přijď si pro ni. Nevím, co se děje.“
Ten chlap přišel.
Nevěděl jsem, že je to hodně křesťanská rodina.
Vidí Vicky. „Hele, někdy mě ovládne ďábel.“
„Proto jsem tu já,“ říká Bianca s křížem v ruce.
„Bianco, běž do svýho pokoje! To je mezi dospělými. Zvládnu to. Běž!“
„Já prostě nevím.“ Zvedli jsme to dítě.
Byla ztuhlá jako prkno.
Museli jsme ji na zadní sedadlo hodit. Ale diagonálně, aby šly zavřít dveře.
Nemůžu na ten obraz zapomenout. Chudák Vicky.
Vypadala takhle.
Před odjezdem mi ten týpek povídá: „Jsi kretén.“
„Prosím? Jak to myslíš?“ „Jsi kretén.
Dospěj. Máš na rukou čmáranice.
Celej den poskakuješ. Upadl jsi na hlavu?
O mou holčičku se neboj.
Jdu rovnou do letničního kostela,
dáme ji do bazénu se svěcenou vodou a spravíme to, ale tvoje dcera…
Pořád dokola, co je to s tebou?
Dopadne špatně.
Pokud chce být zubařka, právnička, agronomka, architektka,
koho má za příklad? Kreténskýho tátu? Co až bude právnička?
,Paní soudkyně, toto jsou důkazy k případu.‘ Jsi snad idiot? Musíš dospět.
Do-spěj.“ A já:
„Já?“
A já tohle.
Serendipia.
Ahoj? Zlato. Promiň, ex-zlato.
Síla zvyku.
Volal? To je ale kecka.
Jenom jsme si hráli.
Trošku. Ale vždycky…
Nevěděl jsem, že udělá…
Přehnal jsem to, promiň.
Serendipia.
Je objev velmi cenný,
vzácný a nečekaný,
objeví se náhle a znenadání.
Jsi hodně naštvaná. Chybím ti? Nechybím.
Může to být i nadání
uvědomit si, že našel něco důležitého,
aniž by to bylo předmětem jeho hledání.
Chápeš?
Snažíš se to vysvětlit, ale tohle vysvětlit nemůžeš.
Život nabízí určitý cesty a ty si některou zvolíš, nebo ne.
Promiň mi tu metaforu, ale víš, co se může stát, když za dvě hodiny sestavíš pokoj
nebo zavěsíš obraz? Život tě může jednoduše vykopnout.
Je to jenom obrázek.
Jako to, co říkal ten z čistírny. Pamatuješ, co říkal ten z čistírny?
„Někdy ti život může nadělit citrony.“ Ty jsi citrony nechtěla.
Co děláš? Naštveš se na citrony? Uděláš limonádu. Já to tak mám.
Nejmíň čekaná láska možná sedí vedle vás.
Ona a vy v autobuse, nevědomky zamilovaní. Cesty a zkratky, práce a včera.
Holka, zlato, drogy, minulost a to, co máš.
Ber věci tak, jak přichází.
Musíš to tak vzít, nebo nechat být.
Když nějaký dveře otevřu,
i všechny ostatní se otevřou.
Ale Biancu to baví.
Serendipia.
Bianca bude tím, čím bude chtít. Umělkyní, právničkou, já nevím.
Ona na to přijde, jako ty a já.
Když přejedeš zastávku
a vystoupíš kdekoliv jinde.
Možná ti život přinese změnu
a ta přijde strašně rychle.
Úspěchy a neúspěchy.
Osud a neznáma.
Cholesterol a večírky.
Trpělivost a touha.
Nechat jít, nebo se toho držet znamená prohrát, nebo je nechat vyhrát.
Poutníku, není tu cesty.
Tvoříš to za pochodu.
Serendipia.
Jsi ta nejlepší matka, jakou by Bianca mohla mít.
Serendipia.
Musím jít. Ahoj. Schovej mi ten obraz.
Ježíšek, moji rodiče, můj bratr.
Charles a ten trik s vejcem.
Nechtěl jsem bejt kouzelníkem.
Protože kouzelníci si nevrznou.
Kouzelníci si nevrznou.
A to se nezmění.
Moje poprvé bylo, když mi bylo 19.
Rozvod a láska.
Jestli vůbec něco vím,
tak to, že je všechno lepší.
Musíš to tak vzít, nebo nechat být.
Musíš vědět, že teprve přijde to nejlepší.
Všechno ti něco dá.
- Bianca je ta nejkrásnější. - Bianco,
jsi nejlepší.
Bianco,
je to skvělý,
že jsem
tvůj táta.
Když jsme malí, tak nám říkají,
že je život přímka.
Že když děláte všechno správně, studujete, pracujete,
zamilujete se, oženíte se, máte děti,
dostanete se bez jakýchkoliv problémů
z bodu A do bodu B.
Přímka? Kecy.
Pro mě je život to, když odejdete od rodičů,
když se zamilujete
a vaše láska vás vykopne.
Když dosáhnete svého snu
a uvědomíte si, že je to trochu nuda.
Když vyděláváte.
Když jste na mizině.
Když máte dítě ve 22 letech.
Když se stane něco nečekanýho.
Podle mě se na to dá koukat dvěma způsoby.
Můžete se na každýho naštvat, nadávat, brečet, mlátit kolem sebe,
protože se život nevyvíjí tak, jak jste si naplánovali nebo jak vám to říkali.
Nebo můžete skutečně dospět.
A uvědomit si, že všechno, to dobrý, špatný, ošklivý,
krásný, úžasný, nepředvídatelný
je příležitost, jíž nám život každý den dává,
vydat se po nové cestě.
Dospívání je dělání těch samých věcí
bez ohledu na to, co si myslí ostatní.
Dospívání je dělání těch samých věcí
bez ohledu na to, co si myslí ostatní.
bez ohledu na to, co si myslí.
Koupil jsem si ho.
Nerozbitnej plastovej náklaďák.
Serendipia.
Nakonec ses, Ježíšku, zase až tak moc nespletl.
Raz, dva.
Raz, dva, tři, jedem!
Nikdo nepřišel.
Překlad titulků: Nikola Slezáková