Downloaded from YTS.MX
‫לא.‬
‫קדימה, עשר שניות, קדימה.‬ ‫-אני לא מסוגל.‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫קדימה.‬ ‫-אני לא מסוגל, פאבלו.‬
‫איך אתה מרגיש?‬ ‫-על הפנים.‬
‫למה?‬ ‫-אני מפחד.‬
‫למה? זה הספיישל השני שלך ב-NETFLIX.‬
‫הכול בסדר.‬ ‫-אני לא רוצה.‬
‫אני פוחד.‬
‫זה קשה מדי. לא יכול.‬
‫לא נכון, התאמנת במשך שלושה חודשים.‬
‫לא יקרה כלום. יהיה בסדר.‬
‫תתרכז.‬ ‫-כן.‬
‫זוכר מה אמרת לביאנקה,‬ ‫כשהיא התחילה את לימודיה בתיכון?‬
‫שזה שווה לתחת.‬ ‫-לא, הדבר השני.‬
‫שהיא צריכה להבריז.‬ ‫-לא!‬
‫היא הגיעה לשם ופחדה להיכנס,‬ ‫הסתכלת לה בעיניים ואמרת, "ביאנקי,‬
‫אומץ אינו חוסר פחד.‬
‫אומץ הוא לעמוד באתגר, על אף הפחד".‬
‫לא אמרתי את זה.‬ ‫אם כן, אני שמוק, כי אני לא קונה את זה.‬
‫תנשום.‬
‫זה קשה מדי.‬ ‫-הם כבר שילמו.‬
‫אי אפשר לסרב, חתמנו על חוזה.‬
‫תספור עד שלוש.‬
‫אחת.‬ ‫-אחת.‬
‫שתיים.‬
‫קדימה.‬
‫אין כאן אף אחד.‬
‫בן זונה.‬
‫טוב.‬
‫אוכל לתאר לכם באלף דרכים‬ ‫את המשמעות של הבדידות מבחינתי.‬
‫ילד בקניון, לבד לגמרי, מחפש את הוריו.‬
‫הוא אבוד ולא יודע מה לעשות.‬
‫בדואי שמסתובב במדבר סהרה,‬
‫מוקף בחול, ורק השמש מארחת לו חברה.‬
‫סירת מפרש שמתהפכת לבדה בים הפתוח.‬
‫כל כך לבד.‬
‫ילד בסירת מפרש, מוקף בחול,‬
‫בחברת השמש ובדואי בקבינה.‬
‫אבל תרצו לדעת מהי הבדידות לקומיקאי?‬
‫זו הבדידות.‬
‫אולם ריק.‬
‫אחד התיאטראות המפורסמים בבואנוס איירס,‬
‫אלף ושלוש מאות מקומות…‬
‫ואין כאן אף אחד. אנחנו במגיפה, לבד.‬
‫רק מצלמות.‬
‫במהלך הספיישל הזה, יהיו צחוקים מוקלטים.‬
‫צחוקים מוקלטים.‬
‫אם הכול ילך טוב, הצחוק שלכם יגבר עליהם.‬
‫צחוק מלאכותי לקומיקאי בודד,‬
‫זה כמו הומאופתיה.‬
‫לא ברור אם זה עובד,‬ ‫אבל זה עושה הרגשה טובה.‬
‫אינכם יודעים איך זה כאן.‬ ‫קור נורא. רוח נוראית.‬
‫אני אמור להיות רגיל לזה,‬ ‫נולדתי בבאיה בלנקה.‬
‫עיר שנמצאת בערך 437 ק"מ מהבירה,‬ ‫שבה אנו נמצאים כעת.‬
‫ליד הים. קור נורא. רוח נוראית.‬
‫הרוח בבאיה בלנקה מגיעה משום מקום,‬ ‫והורסת לך את התוכניות.‬
‫תושבי המקום רגילים ללכת בזווית של 45 מעלות‬
‫כדי שהרוח לא תפיל אותנו על התחת.‬
‫המשפחה שלי בסקית ואיטלקית,‬ ‫מאוד לחוצה ומלאה בתשוקה.‬
‫מגרדת את מעמד הביניים.‬
‫קרובה יותר למעמד הנמוך, בקושי היה לנו כסף.‬
‫בילינו את ימי הקיץ במונטה הרמוסו.‬
‫כי נהנינו? כי זה מקום יפה?‬ ‫לא. הוא קרוב וזול.‬
‫נסענו למונטה הרמוסו. אימי, אבי, אחי ואני.‬
‫לאן? לחוף הים. אך ורק לחוף הים.‬
‫רק לחוף הים.‬
‫לא אכלנו בחוץ, לא קנינו תירס חם,‬
‫לא גלידה, שום דבר.‬
‫הרוכלים ראו כמה עניים ההורים שלי,‬
‫הם אפילו לא ניסו למכור לנו.‬
‫"יש לי גלידות, ו…‬
‫…שלגונים!" הם לא טרחו כי זה היה חסר טעם,‬
‫סתם בזבוז אנרגיה.‬
‫אהבתי את הלילות במונטה.‬
‫הלכתי לארקייד. בפינה…‬
‫חבורה של ילדים שהשתגעו ממשחקי וידאו,‬
‫הם הכניסו אותי לדייטונה.‬
‫אחזתי בהגה והתחלתי לשחק.‬
‫בסיבוב הראשון התרסקתי.‬
‫"מה? הסתובבתי".‬
‫התחלתי שוב.‬
‫באותו סיבוב, שוב מתרסק.‬
‫"אימא, הסתובבתי".‬ ‫התחלתי שוב. אותה פינה, התרסקתי שוב.‬
‫"הכנס מטבע".‬
‫הסתכלתי על הילדים.‬
‫החבר'ה שלי שיחקו "הכה בחפרפרת".‬
‫החפרפרת יוצאת ואתה חובט בה.‬
‫ככל שתחבוט ביותר חפרפרות,‬
‫תקבל כרטיסים שאותם תיקח לקיוסק‬
‫ותחליף 2,000 כרטיסים‬ ‫בתמורה לסוכריה על מקל.‬
‫כך הייתי, חיכיתי 20 דקות לחפרפרת.‬
‫"זה מקולקל, אימא".‬ ‫"לא, אוגוסטין.‬
‫עכשיו ינואר, זו לא עונת החפרפרות".‬
‫"הם דופקים אותנו, מנואל."‬
‫מנואל הוא אחי. "חסר לנו אסימון".‬
‫הבנתי את הטריק של הוריי אחרי משחק התולעת.‬
‫"משחק התולעת" היה תולעת מפיברגלס‬
‫עם מוזיקה קוריאנית.‬
‫הילד יושב כאן,‬
‫התולעת מתפתלת לצלילי מוזיקה קוריאנית,‬
‫וההורים מחכים.‬
‫אצלי זה היה הפוך. הייתי יושב,‬
‫התולעת לא זזה והוריי עשו ככה.‬
‫כי רימו אותנו, כמובן.‬
‫הם התביישו להיות עניים.‬
‫עברנו דירה כל שנתיים.‬
‫החוזה הסתיים ונאלצנו לעבור.‬
‫לא יכולנו לחדש וחיפשנו בית חדש,‬
‫לפעמים זול יותר, תמיד הסתדרנו.‬
‫ההורים שלי התביישו.‬ ‫לא יודע למה, ככה זה היה.‬
‫הם לא רצו שאחי ואני נדע שעברנו דירה.‬
‫אז מה הם עשו? זה היה גאוני.‬
‫הם סידרו את הדירה החדשה בדיוק כמו הקודמת.‬
‫"אני יודע שעברנו דירה, אבא".‬
‫זה היה ברור.‬
‫הלכתי לשחק עם מרטין, השכן שלי,‬
‫צלצלתי בפעמון ויצא זקן עם הליכון.‬
‫זה ברור. אולי הוא בנג'מין באטון‬ ‫או מעשן קראק,‬
‫כי ראיתי אותו אתמול והוא היה בסדר".‬
‫אחרי שעברנו המון דירות, פיתחתי אישיות ש…‬
‫הפכתי לפחדן.‬
‫לפני כן הייתי אמיץ,‬ ‫לא פחדתי מהחושך או ממפלצות,‬
‫אבל עברנו הרבה והיו רעשים בכל דירה,‬
‫וחשבתי, "יש כאן משהו. הבית רדוף רוחות".‬
‫עד היום אני לא אוהב סרטי אימה.‬
‫אני לא צופה בסרטי אימה.‬
‫בלי סרטי מפלצות.‬
‫אני מפחד, יש לי סיוטים.‬
‫מפלצות? אולי "מפלצות בע"מ", לא יותר.‬
‫לא מזמן, חברתי פרננדה אמרה,‬
‫"בוא נראה 'הנזירה'". סרט אימה חדש.‬
‫זה בדיוק יצא, נזירה שטנית רוצחת את כולם.‬
‫"לא, מותק. זה מפחיד".‬
‫"אגוסטין, בחייך. בואו נצפה, זה בסדר".‬
‫"לא רוצה".‬
‫"בוא נראה 'הנזירה', נעשה מזה בילוי".‬
‫"לא רוצה".‬
‫חשבתי, "אני צריך להתבגר,‬ ‫לפחות אצפה בטריילר".‬
‫חיפשתי אותו, שמתי אותו.‬
‫זה מתחיל כך: "בכנסייה, נזירה…"‬
‫פחדתי. ירד לי הלב למכנסיים.‬
‫לא יכולתי אפילו לצפות בטריילר,‬ ‫אני לא אוהב אימה.‬
‫עדיין מדברים על "דברים מוזרים".‬ ‫"תצפה בסדרה, יש שלוש עונות".‬
‫לא רוצה. אני מפחד. יש לי סיוטים.‬
‫"תצפה בזה".‬
‫יש פרסומות בכביש המהיר, "דברים מוזרים".‬
‫"תצפה בזה,‬
‫יש בחורה קירחת‬ ‫שמחליפה ערוצים בכוח המחשבה".‬
‫לא רוצה לצפות ב"דברים מוזרים".‬ ‫הם כל כך ניסו, עד שאמרתי,‬
‫"לא אשאר מאחור. אני חייב לצפות בזה".‬
‫לא רציתי לצפות לבד‬ ‫ואמרתי לבתי בת ה-12, ביאנקה,‬
‫"בואי נצפה ב'דברים מוזרים'".‬ ‫"זה מפחיד".‬
‫"ביאנקה, בואי נצפה".‬
‫"יהיו לי סיוטים".‬
‫"מותק, תתבגרי. נצפה בזה, יהיה בסדר".‬ ‫"אבא, זה מפחיד".‬
‫"אני קובע את החוקים בבית הזה,‬ ‫אנחנו נצפה ב'דברים מוזרים'".‬
‫אז שמתי את "דברים מוזרים".‬
‫לא החזקנו יותר מפרק אחד.‬ ‫באור יום, אחר הצוהריים.‬
‫ובאותו ערב, "זה לא אמיתי,‬
‫השדים עשויים מגומי, זו רק טלוויזיה",‬
‫אמרה ביאנקה כשרעדתי במיטה.‬
‫אני לא אוהב סרטי אימה.‬
‫חשבתי על אבא שלי.‬
‫הוא היה לחוץ. הוא זז בלחץ, בכל דבר.‬
‫אבא שלי לחוץ וחרדתי.‬
‫שילוב מסוכן. אני לא עומד בזה.‬
‫הוא בלתי נסבל. הוא ממש לחוץ.‬
‫הוא כה לחוץ, שכשהוא שואל שאלה…‬
‫הוא יענה בעצמו.‬
‫זה בלתי נסבל. "מה שלומך?‬ ‫בסדר? עושה רושם שכן.‬
‫אתמול לא, אבל היום כן. צפיתי בסרטון שלך.‬
‫ביאנקה בסדר? ברור שכן.‬
‫תצלם את 'טיפת מזל' ל-NETFLIX?‬
‫תעשה את החצוצרה, מתים על זה.‬
‫'תעשה חצוצרה', זה נהדר.‬
‫ביאנקה לומדת רפואה?"‬
‫"אבא, ביאנקה בת 14, תפסיק".‬
‫הוא לא נותן לי לדבר מרוב לחץ.‬
‫הוא נועל נעליים לפני הגרביים.‬ ‫זה בלתי נסבל.‬
‫כשהוא מקנח את האף,‬
‫הוא נושף כל כך חזק, שאנחנו פוחדים‬
‫שהוא יחטוף שבץ ויהיה נכה. הוא עושה…‬
‫הרגל שלו עפה לאחור מהתנופה.‬
‫הוא לחוץ. לחוץ מדי.‬
‫כשאבא שלי אוכל גלידה, הוא…‬
‫המוח שלו קופא.‬
‫עד שאימא מביאה מגבת חמה,‬
‫הוא לא חוזר. אבא שלי לחוץ נורא.‬
‫יש לי סיפור שאני מספר לחברים שלי באסאדו,‬
‫זה תיאור טוב שלו. לספר?‬
‫כן? לא? לספר?‬
‫כן, אספר. זה קצר.‬
‫זה לא בתסריט, אבל זה טוב.‬
‫אבא שלי מתעסק בקדרות.‬ ‫הוא עושה דברים מקרמיקה, לא יודע.‬
‫הוא בחור יצירתי, בונה דברים מעץ,‬
‫ואני ירשתי קצת מכישרון הנגרות.‬
‫לא מזמן ביקרתי אותו בבאיה בלנקה,‬
‫שתיתי מאטה עם אימא ואבא אמר,‬
‫"בוא הנה, אוגוסטין. בוא הנה.‬
‫קדימה, בוא הנה".‬
‫באתי. "מה קורה, אבא?"‬
‫"שמע, יודע מה?"‬
‫"אבא, רגע, אני לא…"‬
‫"תקשיב לי.‬
‫מזה זמן מה,‬
‫אין לי רעיונות בתחום הקדרות.‬
‫אתה אמן ואני קראתי,‬
‫שלאמנים מסוימים יש דמיון מפותח.‬
‫יש לך את זה?"‬ ‫"אבא, לא הבנתי".‬
‫"כל דבר", הוא אמר. "אבא?‬
‫אתה…‬
‫אתה מבקש ממני מריחואנה?"‬
‫"לא! אימא תשמע אותך.‬
‫"אימא מעשנת, אבא.‬ ‫היא מעשנת עם החברים שלה במונטה.‬
‫אל תבקש דברים לא חוקיים,‬
‫אין לי, אני לא משתמש.‬
‫באמת, אין לי.‬
‫חוץ מזה, אני בחור די מוכר,‬
‫אני צריך לתת דוגמה.‬
‫אין לי מריחואנה, באמת.‬
‫אבא, רוטר הגיע היום.‬
‫אתה מכיר את רוטר? הוא חבר ותיק שלי.‬
‫הוא חקלאי, יש לו גינה, הוא אוהב לחקור.‬
‫הוא עושה הכלאות של צמחים.‬ ‫עגבניות, בזיליקום.‬
‫ציפור קטנה הביאה לו זרע אקראי,‬
‫ויש לו ערימות של מריחואנה,‬
‫מכול מיני זנים.‬
‫קריפטונייט, מנדוריה, סומבה,‬ ‫טקה, פופי, רוסקה.‬
‫אתה תתמסטל בטירוף".‬ ‫אמרתי, "אבא, הוא הביא לי צנצנת.‬
‫אתה צריך להיזהר.‬
‫אתה שואף ומחכה.‬
‫זה כמו דייג. משליכים חכה ומחכים.‬
‫אתה צריך להיזהר, כי אתה מאוד לחוץ".‬
‫"לא, מה…"‬ ‫"אבא, בבקשה".‬
‫נתתי לו את הצנצנת וחזרתי לבואנוס איירס.‬ ‫לאחר מכן…‬
‫הייתי בקורדובה ועשיתי מופע כפול‬ ‫של ההצגה הקודמת עם החבר'ה.‬
‫אני הולך לחדר ההלבשה בין ההופעות,‬
‫לוקח את הטלפון‬ ‫ורואה 12 שיחות שלא נענו מאחי,‬
‫אחי נמצא בארה"ב,‬ ‫ו-14 שיחות שלא נענו מאימי.‬
‫היה לי ברור שאבא מת באופן טרגי,‬
‫אחרת גם הוא היה מתקשר אליי.‬
‫התקשרתי לאחי וחשבתי,‬
‫"אמרתי לאבא את כל מה שרציתי?‬ ‫האם זכיתי להיפרד?"‬
‫"מנואל, מה קרה?"‬
‫"תתקשר לאימא, אבא משתגע".‬
‫"מה קרה, אימא?"‬
‫"מה נתת לאבא שלך? הוא מסטול."‬
‫ברקע שמעתי "לגליזציה למריחואנה!"‬
‫אני יכול לדמיין את אבא משתולל.‬ ‫אמרתי, "אימא, תירגעי".‬
‫היא אמרה, "אוגוסטין, להזמין אמבולנס?"‬
‫"לא, אימא, יש שם חצי קילו מריחואנה,‬ ‫נלך לכלא.‬
‫אפילו ביאנקה תלך לכלא.‬ ‫תירגעי, אימא. בבקשה".‬
‫"מה עם אבא?"‬
‫"תוציאי אותו החוצה".‬ ‫"הוא לא רוצה".‬
‫"תשליכי עוגייה, הוא ילך".‬
‫ברגע שהוא יסתובב בחוץ,‬
‫תשפריצי עליו בצינור. כשהוא יקום,‬ ‫תני לו שוקולד או שתייה עם הרבה סוכר.‬
‫החבר'ה בלהקה אמרו לי שהסוכר…‬
‫מפרק THC ועוזר להתפכח. להתראות".‬
‫אבא שלי כל כך לחוץ.‬ ‫זה בלתי נסבל. ממש לחוץ.‬
‫פעם…‬
‫פעם עברנו דירה,‬
‫והבית היה קטן מהקודם.‬
‫בלתי נסבל. אבא שלי אמר, "חסר חדר".‬
‫"אבא, כבר ראית את זה".‬
‫"אבל חסר חדר".‬ ‫"אי אפשר לעשות עוד חדר".‬
‫"למה לא?‬ ‫נציב קורה במרפסת, נשבור קיר,‬
‫יריעת ברזל, חלון ומאוורר,‬ ‫מחשב וכמה תמונות, זה חדר חדש".‬
‫"אבא, אי אפשר לעשות חדר במרפסת".‬
‫"לא"? לאחר שעתיים הוא דפק בקיר…‬
‫הפיל אותו, הרים קורה ויריעות.‬
‫חדר חדש לחלוטין בתוך חמש שעות.‬
‫מדהים. חשמל, אורות, הכול מושלם.‬
‫ואימא שלי, כמו תמיד,‬
‫מעודדת את אבא עם מאטה ביד ואומרת,‬
‫"רוברטו, אתה מטומטם.‬
‫נעבור דירה בעוד שנה וחצי, רוברטו, בבקשה".‬
‫"המטבח קטן יותר‬
‫חדר האמבט גדול יותר‬
‫אני כלום בלי ערבים‬
‫לכל השוערים קוראים 'רמון'‬
‫מדי שנתיים אני שר לו את השיר‬
‫בוא לאכול ארוחת ערב, אבל תגיע מוקדם‬
‫אני לא מוצא כלום, הכול ארוז‬
‫מקומת הקרקע עברתי לשש ב'‬
‫אני לא מוצא את המפתח, שוב ערבבתי ביניהם‬
‫חודש אחד לפיקדון‬
‫על העמלה, אחד שתיים או שלוש‬
‫כדאי שהערבות תהיה במזומן‬
‫לא נראה לי שאגור כאן‬
‫לא‬
‫אני לא מאמין בכישופים, לא‬
‫אני לא מאמין לקלפי טארוט‬
‫לודוביקה אומרת שבלוח השנה הסיני‬
‫אני דייר"‬
‫המפוחית.‬
‫הייתה לי אחת…‬
‫יש קופסה עם מפוחיות,‬
‫מכשיר הקלטה, קלטות וידאו,‬
‫מצאת? סימנתי אותם. לך תזדיין.‬
‫"המזוודות שלי קלילות כמו הרוח‬
‫אין לי דירה אמיתית‬
‫יוקולילי, מיטה וארון‬
‫מדי שנתיים אני צריך לעבור דירה‬
‫אני לא סובל את השכנה שלי‬
‫אנחנו לא מדברים, זה בגלל העור‬
‫אני שונא את הכלב המחורבן שלה‬
‫היא שונאת אותי כי אני מעשן מריחואנה"‬
‫זה אבא שלי! זו לא אשמתי!‬
‫"אני לא מאמין בכישופים‬
‫לא‬
‫אני לא מאמין לקלפי טארוט‬
‫לודוביקה אומרת שבלוח השנה הסיני‬
‫אני דייר"‬
‫אני אוהב סיום בסגנון מחזמר בברודוויי,‬ ‫עם הכובע הדמיוני.‬
‫"העניין במעבר עם צעצועים,‬
‫הם צריכים להיות קטנים וניידים מספיק,‬
‫כדי להיכנס לקופסה".‬
‫זה מה שהוריי אמרו.‬
‫היו לי שני צעצועים.‬
‫הייתי מרוצה.‬
‫הייתה לי נינג'ה לבן…‬
‫נינג'ה לבן ורמבו.‬
‫זוכרים את רמבו?‬
‫הם היו נהדרים, נכון? יש לי…‬
‫רמבו עם סקיני ג'ינס.‬
‫המכנסיים האלו לא היו קיימים אז,‬
‫ולרמבו היו ירכיים עבות ומפשעה בגודל כזה.‬
‫"מה קורה, רמבו?‬
‫מתאמן הרבה, רמבו?"‬
‫זרועות שריריות ובנדנה, זיעה ושיער ארוך.‬
‫רמבו היה מעולה.‬
‫סכין ארוכה בנדן,‬
‫זה היה כמו עוד פין או משהו.‬
‫הסתכלתי עליו וחשבתי, "בוא הנה, רמבו".‬
‫"אני אהרוג אותך", אומר הנינג'ה.‬
‫"אני אחסל אותך! קדימה!"‬
‫הם היו מתנשקים קצת.‬
‫עם הבובות… לא עשיתם את זה?‬
‫לא הפכת את רמבו והחטפת לו?‬
‫לא? הוא גמיש, אפשר לעקם אותו.‬
‫קאמה סוטרה, 69… לא?‬
‫לא?‬
‫לא.‬
‫אף פעם לא תקעתם את רמבו בתחת‬
‫בגיל שש או שבע? לא?‬
‫אני כן. זה היה…‬
‫גילוי עצמי עם בובות.‬
‫הייתי קצת אובססיבי לבובות ולסקס.‬
‫החבאתי את רמבו ולקחתי אותו לכל מקום.‬
‫הדודנית שלי שגרה מעבר לכביש, פאולה,‬ ‫הגיעה מרקע כלכלי שונה לחלוטין.‬
‫היה לה בית־בובות מדהים וענקי.‬
‫היו לה 14 בובות.‬
‫לקחתי את רמבו והלכתי לשחק אצל פאולה.‬
‫פתחתי את הדלת, הגנבתי את רמבו פנימה.‬ ‫"זה הולך להיות מכוער", חשבתי.‬
‫כשחזרתי, רמבו היה מאופר. "יופי, רמבו.‬
‫"כמה מתקדם". ולקחתי אותו.‬
‫אבל רמבו ושאר הבובות…‬
‫והנינג'ה הלבן לא היו חשובים,‬
‫כמו לשכנע את ההורים שלי לקנות לי‬ ‫את הדבר שהכי רציתי ולא קיבלתי.‬
‫זה היה רק צעצוע פשוט, לא רציתי משהו אחר.‬
‫לא ביקשתי מסיבה, אני מוכן לצום לשבוע,‬ ‫בסך הכול רציתי…‬
‫רציתי משאית מפלסטיק.‬
‫אלו שאי אפשר לשבור.‬
‫אני לא יודע איך, אבל צבא ארה"ב‬ ‫השתמשו בזה בטנקים.‬
‫משאית בלתי שבירה.‬
‫"אימא, תקני לי את המשאית.‬ ‫אבא, לא אבקש שום דבר אחר.‬
‫תקנו לי את המשאית.‬
‫המשאית…‬
‫לא קנו לי.‬
‫ממש לא.‬
‫בכל זאת, הייתי חכם בשביל ילד בן שש.‬
‫חשבתי, "אשיג לי משאית מפלסטיק בלתי שביר".‬ ‫לקחתי…‬
‫…עט ונייר וכתבתי,‬
‫"סנטה קלאוס היקר.‬
‫אשמח מאוד אם בחג המולד‬
‫תביא לי משאית מפלסטיק בלתי שביר.‬
‫באהבה, אוגוסטין אריסטראן.‬
‫נ.ב. עברנו שלוש דירות השנה.‬
‫תוודא שזה הבית הנכון.‬ ‫באהבה, אוגוסטין אריסטראן. כפול שתיים".‬
‫ציירתי עץ חג מולד.‬
‫תבשיל בקר וסיידר.‬
‫והרבה שלג, כמו שבהחלט יורד בארגנטינה.‬
‫שלחתי את המכתב ב-22 באוגוסט.‬
‫הייתי קצת לחוץ. וחיכיתי.‬
‫חיכיתי בסלון, שם בדרך כלל‬ ‫הציבו את עץ חג המולד.‬
‫כעבור יומיים אימי אמרה,‬
‫"אוגוסטין, אביך ואני דיברנו,‬
‫ואנחנו חושבים שהמשאית הבלתי שבירה‬ ‫קצת יקרה בשביל סנטה קלאוס".‬
‫"בני זונות.‬
‫אתם מציצים במכתבים שלי?"‬
‫כתבתי עוד מכתב.‬
‫"סנטה קלאוס היקר,‬
‫היות שלא מכבדים את הפרטיות שלי בבית הזה,‬
‫אני שולח את המכתב השני בדרך אחרת.‬
‫אתה מכיר את מריאנו ברקמונטה מהכיתה שלי?‬
‫בלונדיני טיפש שיושב מאחוריי?‬
‫בשנה שעברה, הילד הזה התנהג נורא ואיום.‬
‫בכל זאת נתת לו אופני הרים‬ ‫עם 18 הילוכים ופנס.‬
‫ולמרות שאני התנהגתי יפה מאוד,‬
‫נתת לי נורה של 'הענק הירוק'.‬
‫אני שונא אותך, סנטה קלאוס.‬ ‫אני מצפה שהשנה, בחצות,‬
‫אקבל משאית מפלסטיק בלתי שביר.‬
‫אחרת אשרוף לך את המזחלת, האיילים,‬
‫ואת שאר החרא שלך.‬
‫שמוק.‬
‫באהבה, אוגוסטין אריסטראן".‬
‫שלחתי את המכתב.‬
‫ב-24 בדצמבר התעוררתי קצת נרגש.‬
‫"אימא, איפה הוא? מתי סנטה בא?‬
‫היום ה-24, סנטה מגיע הערב.‬
‫אבא, מתי הוא בא? איפה אבא?‬
‫הוא אוכל גלידה? אבא!"‬
‫"מה קרה?"‬
‫"תפסיק לאכול גלידה, אבא, בבקשה!‬
‫איך נתקדם הלאה? אני צריך את סנטה.‬
‫נוסיף עוד בוטנים". כך עשינו.‬
‫"הסיידר חם".‬
‫"שים אותו בפריזר".‬ ‫"עדיין חם".‬
‫"שים בפריזר".‬ ‫"עדיין חם!"‬
‫סגרתי את הדלת.‬
‫"אבא, קנית זיקוקים?"‬ ‫כן, תראה".‬
‫"מתי סנטה בא?"‬ ‫"בחצות".‬
‫"מה השעה?"‬ ‫"חצות".‬
‫הינה זה.‬
‫המתנה שחיכיתי לה.‬
‫משאית מפלסטיק בלתי שביר!‬
‫חשבתי שזה יותר גדול.‬
‫האם ייתכן?‬
‫זה מוזר.‬
‫כתב היד של סנטה קלאוס זהה לכתב של אימי.‬
‫פתחתי את הקופסה כאילו הייתי חשפן מקצועי.‬
‫ערכת קסמים?‬
‫סנטה…‬
‫אתה אנאלפבית או טיפש?‬
‫כתבתי "משאית מפלסטיק בלתי שביר".‬
‫לא רוצה להיות קוסם.‬
‫אני רוצה לנהוג במשאית זבל ברחבי העולם.‬
‫- מופע קסמים -‬
‫"להיות קוסם.‬
‫הוראות: העלמת ביצה בכוס האדומה.‬
‫קח את הכוס האדומה והבט בקהל".‬
‫אין כאן אף אחד.‬
‫"פתח את הכוס, היא מכילה ביצה.‬
‫הוצא את הביצה והראה את הכוס הריקה.‬
‫כסה את הכוס והנח את הביצה בכיס הימני.‬
‫הבט על הקהל".‬
‫עדיין אף אחד.‬
‫"הקש באצבעותיך ואמור את מילות הקסם.‬
‫אברה…" לך תזדיין, סנטה.‬
‫"תראה את הביצה נעלמת מכיסך‬
‫ומופיעה בתוך ה…" לא!‬
‫לא!‬
‫מופיעה, נעלמת.‬
‫"מופיעה, נעלמת‬
‫מופיעה, נעלמת‬
‫שפם ארוך, שפם קצר‬
‫איפה הביצה? הינה היא‬
‫עכשיו היא ביד, עכשיו נעלמה‬
‫איפה היא? הינה היא‬
‫היא ביד, מוציאים ומשליכים אותה, היא באף"‬
‫ופשוט כך,‬
‫בבאיה בלנקה, בגיל שש,‬
‫נולד קוסם…‬
‫רדה, היי!‬
‫זה יופי של קסם. תודה על מחיאות הכפיים.‬
‫אני מרגיש את מחיאות הכפיים.‬
‫השתגעתי עם הקסמים.‬
‫תראו את המטפחת הזו.‬
‫ראית את זה בא, פופי.‬
‫יופי של קסם.‬
‫כשקרובי משפחה באו לבקר, מה אגוס עשה?‬
‫הוא המם אותם במופע קסמים מדהים.‬
‫לפתע, קרובי משפחה הפסיקו לבוא.‬
‫הייתי אובססיבי לקסמים.‬
‫יונה, מטפחת, מטבע, חפצים.‬
‫סיגרים שהופיעו ונעלמו.‬
‫סבתא שלי המשיכה לבקר,‬ ‫היא תמיד באה לשתות מאטה.‬
‫"סבתא, יש לי קסם מעולה בקלפים.‬
‫התאמנתי. את לא תאמיני.‬
‫סבתא, תראי את הקלפים".‬ ‫אני מוציא אותם ומערבב.‬
‫מערבב…‬
‫"סבתא, תבחרי קלף, לא משנה איזה.‬
‫תבחרי, תזכרי ותחזירי. מושלם".‬
‫אני שוב מערבב.‬
‫אני מערבב, הקלף מתעופף.‬
‫אני מרים אותו, שם מאחורי הגב ותופס שוב.‬ ‫"סבתא, הקלף שלך."‬
‫"אני לא זוכרת". לעזאזל.‬
‫כלבה זקנה שכמוך. לא יכולת להגיד שבע תלתן?‬
‫שמונה יהלום, ארבע גדי, חמש באטמן.‬ ‫זה אותו הדבר, למי אכפת?‬
‫השתגעתי על קסמים. השתגעתי.‬
‫לא יכולתי לעצור. עשיתי קסמים כל היום.‬
‫עשיתי קסמים בבית הספר, בבית של חבר,‬
‫בזמן ששיחקתי כדורגל.‬
‫אפילו בתור נער, באסאדו, עשיתי קסמים.‬
‫"מה אתה רוצה?"‬
‫"ארבע יהלום", אמרתי.‬ ‫"לך תזדיין".‬
‫השתגעתי על קסמים. השתגעתי.‬
‫חברי גונזלו אמר לי…‬
‫הוא אמר לי, "רדה, אתה עושה רק קסמים?"‬
‫"קסמים", אמרתי. "מטפחת! כלוב, דוד מים!"‬
‫איבדתי שליטה בגלל הקסמים.‬
‫"אתה לא עושה שום דבר אחר?"‬ ‫"קסמים!"‬
‫"אתה לא אוהב בנות? לא בא לך לזיין?"‬
‫"אתה צודק".‬
‫עדיין לא עשיתי את זה.‬
‫מעולם לא זיינתי. חייבים לזיין בגיל 17.‬
‫זה כתוב בווקיפדיה.‬
‫"אבא!"‬
‫"מה קרה?"‬
‫"אבא, תקשיב, אני צריך עצת גברים.‬
‫אני עדיין בתול. אני צריך עזרה, מה לעשות?‬
‫אבא, אני חייב לזיין, בא לי".‬
‫"מה? עוד לא עשית את זה? זה קל. איך יכולת?‬
‫דבר עם בחורה או בחור, מה שאתה אוהב.‬
‫צאו לשתות, כמה נגיעות… סליחה, בני. סליחה.‬
‫אני נוראי, סליחה.‬
‫חשבתי שאתה זה אחיך, סליחה.‬
‫אתה הצעיר, נכון? הקוסם?‬
‫שכח מזה. קוסמים לא מזיינים".‬
‫אבא ממש צדק.‬
‫קוסמים לא מזיינים.‬
‫יש אומרים שקוסמים תמיד…‬
‫לא.‬
‫אין מצב.‬
‫יש שני מקצועות…‬
‫"דה הו" אומרים שיש שני מקצועות‬ ‫שלא מזיינים.‬
‫הראשונים הם הקוסמים,‬
‫כי אנחנו מטומטמים שמתעסקים בשטויות.‬
‫האחרים הם שחקני שחמט…‬
‫כי הם מזיעים מהתחת.‬
‫זה מרשים. אז אין לנו סיכוי.‬
‫תקשיבו לי.‬
‫אני אומר "קוסם", מה אתם מדמיינים?‬
‫קוסם בלאס וגאס. כולו מתוקתק.‬
‫ג'ל, תסרוקת יפה.‬
‫אבזם של חגורה עם ארבעה אסים,‬
‫הרבה שחור מבריק…‬
‫שני פנתרים, רוח ממאווררים.‬
‫מוזיקה של לאס וגאס.‬
‫מרשים. מגיעה בחורה, העוזרת שלו,‬
‫תמיד אחרי הקוסם, מעולם לא לפניו.‬
‫הם שוביניסטים.‬
‫חמורים, מטומטמים ושוביניסטים.‬
‫הבחורה עושה סלטה באוויר‬ ‫ונכנסת לקופסה בגודל כזה.‬
‫מסכנה.‬
‫היא נדחפת פנימה.‬
‫הוא תופס חנית.‬
‫הוא דוקר עם החנית.‬
‫לוקח עוד אחת.‬
‫הוא דוקר אותה, מחרבן עליה, שורף אותה.‬
‫הבחורה יוצאת בתלבושת אחרת‬ ‫ומי מקבל את מחיאות הכפיים? הקוסם המזוין.‬
‫אין סיכוי למצוא זיון.‬
‫אם תצאו לקפה עם קוסם, תקשיבו לזה, בבקשה.‬
‫תשתו קפה ותשאלו, "במה אתה עוסק?"‬ ‫"אני קוסם".‬
‫בבקשה, לעולם אל תגידו "לא!"‬
‫כי אם תגידו "לא", זה טריגר‬
‫שמעורר מפולת של בולשיט‬
‫שהוא לא שולט בה.‬
‫"לא ידעת שאני קוסם? בבקשה, תראה.‬
‫לקחתי את הכף שלך, היא ביד שלי.‬
‫איפה היא? נעלמה. איפה היא? לא כאן.‬
‫הינה היא.‬
‫אהבת? יש לי עוד.‬
‫היא ביד. היא נעלמה.‬
‫איפה היא? כאן?‬
‫לא, היא כאן, באוזן שלך, הינה.‬
‫קפה באוזן שלך. לא נעים".‬
‫אבל בוא נדמיין…‬
‫נדמיין…‬
‫שהוא מוצא חן בעינייך.‬
‫או שאת בתקופת יובש,‬
‫ואת הולכת עם הקוסם למקום נוח יותר.‬
‫מקום חשוך עם מוזיקה אחרת.‬
‫זה יקרה, אני נשבע.‬
‫"תראי, קונדומים בכל מיני צבעים.‬
‫מערבב…‬
‫תבחרי קונדום. לא משנה איזה, סבתא.‬
‫לא, סליחה, עלמתי.‬ ‫זכרי מה בחרת, אני לא מסתכל.‬
‫אפתח את זה. מה את רוצה? כלב?‬ ‫הינה, בשבילך.‬
‫רוצה יונה? תראי את זה.‬
‫יונה. רוצה משהו יותר מורכב? תמותי על זה.‬
‫אני רואה שאת רוצה.‬
‫זה הכי מסובך. לא, אל תלכי.‬
‫אני רוצה לזיין. בואי, אני מצטער.‬ ‫לא אעשה עוד קסמים. בבקשה.‬
‫"אסטרונאוט, כבאי‬
‫יוטיובר, מלח‬
‫אף אחד לא רוצה להיות קוסם, לא‬
‫אנחנו צריכים מנתחים והרבה מהנדסים‬
‫אף אחד לא רוצה להיות קוסם, לא‬
‫אבא שלי אמר לי, והוא מכיר אותי‬
‫'אל תבחר להיות קוסם, לא,‬ ‫כי קוסמים לא מזיינים'‬
‫קוסמים לא מזיינים‬
‫קוסמים לא מזיינים ולא יזיינו לעולם‬
‫זה לא יקרה לעולם‬
‫יש לי מחלה‬
‫גרועה יותר מחצבת‬ ‫קללה שהורגת אותי ולא תעבור הלאה‬
‫על הבמה אני נהדר…‬
‫אבל לעולם לא אזיין, לא‬
‫בגלל קסמים‬
‫כי קוסמים לא מזיינים‬
‫קוסמים לא מזיינים‬
‫קוסמים לא מזיינים, לא‬
‫קוסמים לא מזיינים‬
‫כי קוסמים לא מזיינים‬
‫קוסמים לא מזיינים ולא יזיינו לעולם"‬
‫שני דברים. פספסתי את התאורה של הזרקור.‬
‫שלושה דברים.‬
‫שכחתי לפתוח את המכסה ולהיעלם.‬
‫דבר שלישי, חטפתי בביצים.‬
‫חטפתי בביצים.‬
‫לעזאזל.‬
‫התרגשתי.‬
‫אני מגן על הביצים מאז שהייתי ילד.‬
‫בגיל 17 קרה לי משהו שלא אשכח.‬
‫זה כמו צמרמורת.‬
‫זה יותר טוב.‬
‫אי אפשר לתאר לחיצה של הביצים.‬
‫הייתי בן 17…‬
‫כשזה קרה. התקלחתי בעירום, כמו תמיד.‬
‫נכנסתי למקלחת, לקחתי סבון והבטתי למטה,‬ ‫"מה זה?‬
‫איך זה קרה?"‬
‫תקשיבו. אחת הביצים שלי…‬
‫גדלה באופן משמעותי.‬
‫היא לא התארכה.‬
‫לרוב הגברים יש ביצה אחת ארוכה יותר.‬
‫במקרה הזה, היא הייתה הרבה יותר גדולה.‬ ‫דמיינו…‬
‫דמיינו מנדרינה גדולה,‬ ‫אחת הביצים שלי הייתה בגודל שלה.‬
‫כשהייתי בן 17, אי אפשר היה לגגל‬ ‫"ביצה בגודל מנדרינה, מה לעשות?"‬
‫אמרתי לאבא שלי, "אבא".‬ ‫"מה קרה?"‬
‫"אנחנו צריכים לדבר על ההתמכרות שלך לגלידה.‬
‫תקשיב, הביצה שלי ענקית כמו מנדרינה".‬ ‫"מה זאת אומרת? השתגעת? תראה לי".‬
‫הראיתי לו.‬
‫אבא שלי אמר, "אינס!"‬ ‫"אל תספר לאימא, זה עניין גברי.‬
‫אני נער, קח אותי למומחה לביצים".‬
‫הלכנו למומחה לביצים.‬
‫"שלום, דוקטור. מה נשמע?"‬
‫מה קרה?" הוא שאל.‬
‫"קרה משהו טיפשי.‬
‫קמתי בבוקר, הלכתי להתקלח…‬
‫וראיתי שאחד האשכים שלי גדל בהרבה".‬
‫"אל תדאג, תירגע. זה נורמלי לחלוטין.‬
‫אשך תמיד מתנפח בין גיל 17 ל-18.‬
‫זה ירד עם הזמן. זה נורמלי".‬
‫"אתה לא מבין. אחד גדל בהרבה".‬
‫"אתה ממעיט בערכי.‬ ‫אני רואה ביצים כל היום, אני מבין בזה.‬
‫אשך אחד מתנפח ואז יורד".‬
‫"זה כמו מנדרינה, דוקטור".‬ ‫"סליחה?"‬
‫"כמו מנדרינה".‬
‫"זה כתום?"‬ ‫"קצת".‬
‫"מקומט?"‬ ‫"אולי".‬
‫"יש בו זרעים?"‬
‫"לא יודע, יש לזה צורה של מנדרינה".‬
‫"תראה לי". הראיתי לו.‬
‫הוא אמר, "תישאר כאן. תתפשט".‬
‫הוא הלך להביא שרפרף.‬
‫שרפרף של אורולוגים.‬
‫שרפרף מוסמך מהמכללה לאורולוגיה.‬
‫נקנה באופן בלעדי ב"אורולוגים זה אנחנו"…‬
‫בוורנס 743.‬
‫בבואנוס איירס. לא יודע איפה יש במקסיקו.‬
‫הוא אמר, "תתפשט".‬
‫נשארתי בגרביים. "גם את הגרביים".‬
‫הורדתי אותם. הוא שם כפפות.‬
‫הוא מביט בי ואומר, "תירגע, פביאן".‬ ‫"לא, דוקטור, אני לא פביאן".‬
‫"לא, אני פביאן, ואני מכיר את עצמי".‬ ‫הוא תפס את הביצים שלי.‬
‫הוא לחץ על כל אחד מהאשכים.‬
‫כמובן, הרגשתי את זה יותר על אחד מהם.‬
‫הוא אמר, "תתמתח קצת.‬
‫עוד קצת.‬
‫רק עוד קצת".‬
‫הוא כתב במחברת.‬
‫"נפיחות באשכים. מטופל, אוגוסטין אריסטראן.‬
‫אשך ימני, 120 בר.‬
‫אשך שמאלי, 177 בר".‬
‫הוא הרים את האשך הבריא שלי,‬ ‫וללא אזהרה עשה…‬
‫תנודה באשכים… מדאיגה".‬
‫ואז קרה משהו מוזר.‬
‫משהו מוזר מאוד.‬
‫"תנודה באשכים, מדאיגה".‬
‫תקשיבו, כי באמת היה מוזר.‬
‫מוזר כמו ביצים.‬
‫הוא תפס לי בביצים, לא הביט בהם או בי,‬
‫ונראה שהוא התחבר לביצים שלי בטלפתיה.‬
‫"הוא מדבר אל הביצים שלי בכוח המחשבה?"‬
‫דמיינו את זה. אני קטין בן 17,‬ ‫האיש הזה תפס לי בביצים,‬
‫ותקשר איתן, לא הבנתי מה קורה.‬
‫הייתי חייב לקרוא למישהו.‬
‫קראתי לאבי בצעקות. לא הבנתי כלום.‬
‫ואז הוא התחיל לדבר עם הביצים שלי.‬
‫"מה קורה?"‬ ‫"אני בסדר, ואת?"‬
‫"בסדר".‬
‫אני לא דובר את שפת הביצים.‬
‫ואז הבחור פשוט התחיל…‬
‫לא ללטף אותן,‬
‫אלא להזיז אותן, כאילו היו קסטנייטות.‬ ‫הוא עשה ככה.‬
‫"מה קרה?‬
‫מה הבעיה של הביצים האלו?‬
‫הן נראות כמו מנדרינות.‬
‫מה קרה?‬
‫מה הבעיה של הביצים האלו?‬
‫הן נראות כמו מנדרינות"‬
‫גרסיאלה, בואי הנה, תצלמי.‬
‫זו ביצה יוצאת דופן.‬
‫זה מעולה למחקר שלנו, תצלמי!‬
‫"הן נראות כמו מנדרינות"‬
‫ייתכן שלא הייתה נשיקה.‬
‫הייתי בהלם.‬
‫התחלתי להתלבש והוא אמר‬ ‫"תישאר שם ותישאר עירום".‬
‫"מה עוד יש לי?"‬ ‫"תירגע", הוא אמר.‬
‫"תתחיל לרוץ".‬
‫"מה?"‬ ‫"תתחיל לרוץ".‬
‫"באמת?"‬ ‫"תתחיל לרוץ".‬
‫"אולי אם תעמעם את האור ותביא ויסקי…"‬
‫"תתחיל לרוץ". וכך עשיתי.‬
‫"אל תכסה את עצמך".‬ ‫"לא".‬
‫הייתי ביישן. המשכתי לרוץ,‬ ‫הבחור צילם ורשם במחברת.‬
‫"תישאר באמצע ותקפוץ". קפצתי.‬
‫ואני הבנתי בזמן שקפצתי…‬
‫כי ניסיתי שלא לחשוב על מה שקורה.‬
‫הבנתי לפתע שגוף האדם‬
‫הוא מכונה מושלמת שנבנתה ע"י חייזרים.‬ ‫זה לא ייתכן.‬
‫הבנתי את הסיבה למה שציינתי,‬
‫שתמיד יש אשך ארוך יותר מהשני.‬
‫למה זה כך?‬
‫כי אם הם היו באותו אורך…‬
‫דמיינו את האדם הקדמון.‬
‫כשהם יצאו לצייד,‬
‫ורדפו אחר פנתרים בג'ונגל.‬
‫הם היו עירומים, עדיין לא המציאו את הבגדים.‬
‫הבחור רץ ואולי גם קפץ.‬
‫אם הם היו באותו אורך, זה היה קורה.‬
‫הם היו מתנגשים כמו קשקשנים.‬
‫מאחר שאחד ארוך יותר, הוא פועל כמו ציר.‬
‫גוף האדם הוא מושלם.‬
‫קפצתי ודמיינתי שאני רודף אחר פנתר ביער…‬
‫והבחור אמר, "אתה צריך ניתוח.‬
‫חטפת חזק. הביצים שלך הלכו.‬
‫הידרוצלה, וריקוצלה,‬
‫קצת פימוזיס, בקע מפשעתי כפול".‬
‫לעזאזל.‬
‫לאחר שבוע נותחתי בביצים. הם עשו…‬
‫מה שאפשר, היה שם בלגן.‬ ‫הביצים שלי היו כמו לוחות טטריס.‬
‫וחזרתי לחיים שלי. לפני השחרור הוא אמר,‬ ‫"עוד משהו, אוגוסטין.‬
‫ההחלמה תארך שישה חודשים.‬
‫אסור לך לקיים יחסי מין במשך…‬
‫בעצם אתה קוסם. לא משנה".‬
‫אז עברתי ניתוח בביצים וגם אני קוסם,‬
‫לא אזיין לעולם. אז המשכתי לעבוד כקוסם,‬ ‫ועבדתי מכל הלב.‬
‫הופעתי במסיבות של ילדים, הרווחתי קצת כסף.‬
‫מסיבה מובילה למסיבה. בית ספר, גן ילדים.‬
‫ואז הופעתי ביום הולדת 16, בחתונה,‬
‫באירוע חברה, עבדתי והרווחתי כסף.‬
‫הכול מתחת לשולחן, כסף שחור.‬ ‫הייתי קטין והכנסתי הכול לכיס.‬
‫השטרות נערמו.‬
‫חבר אמר לי, "בוא נקנה בירה".‬
‫"רדה ישלם. מה עוד? רוצה שוקולד?‬ ‫אשלם גם על זה".‬
‫הייתי הקוסם היחיד בבאיה בלנקה.‬
‫הייתי מפורסם.‬
‫חיסלנו את המתחרים,‬
‫חברים שלי הרביצו להם.‬
‫"רוצה לחטוף?"‬
‫הרגנו שפנים, הרסנו קלפים.‬
‫"נסה למצוא שבע תלתן, חתיכת חרא. עוף מכאן".‬
‫המשכתי לעבוד והרווחתי כסף רציני,‬
‫עבדתי קשה ועברתי לבואנוס איירס.‬
‫היה לי קשה אבל הסתגלתי.‬
‫מסיבות, מסיבות של ילדים, מסיבות למבוגרים.‬
‫התחלתי לעבוד. קוסמים זיהו אותי.‬
‫קיבלתי כבוד בעולם הקוסמים.‬
‫"רדה". כן, מה שתגידו. טוב.‬
‫צ'ילה, אורוגוואי, מקסיקו, קולומביה,‬ ‫התחלתי להרוויח בדולרים. הייתי טחון.‬
‫הכול היה כאן.‬
‫רוצה דולרים? בבקשה.‬
‫הכול מתחת לשולחן. הלך לי נהדר.‬
‫הרווחתי טוב, הרגשתי טוב, אבל משהו…‬
‫משהו לא…‬
‫משהו לא בסדר.‬
‫משהו בחזה שלי.‬
‫עשה…‬
‫דוקטור.‬
‫אני לא…‬
‫אני לא מרגיש טוב, דוקטור.‬
‫הכול בסדר ולפתע אני מתחיל לבכות, דוקטור.‬
‫אני לא יודע אם יש… אני לא יודע אם…‬
‫אני לא יודע אם… סליחה, קשה לי לדבר.‬
‫רגע, דוקטור.‬
‫זה יעבור.‬
‫אני לא יודע אם יש לזה שם.‬
‫אני יודע שלמדת את זה, אבל אני ברחוב…‬
‫הכול בסדר.‬
‫החיים שלי בסדר.‬
‫רדפתי אחר החלומות שלי, תפסתי אותם.‬
‫אני אוהב את העבודה שלי.‬
‫כל מה שאמרו לי שיקרה בקומיקס, קרה.‬ ‫הכול בסדר.‬
‫אבל אני ברחוב, רואה כלב מחרבן‬ ‫ומתחיל לבכות, דוקטור.‬
‫זה מאוד לא יציב.‬
‫יש לי עבודה.‬
‫אני מרוויח כסף.‬
‫חבריי מעריכים אותי ומריעים לי.‬
‫אני לא נהנה מזה, דוקטור. תסתכל עליי.‬
‫מופעל עליי לחץ להרוויח יותר כסף,‬
‫נכנסתי אל "מרוץ העכברים".‬
‫כסף…‬
‫"מה אתה רוצה? בריכה, יכטה?"‬
‫"לא אוכל לקנות יכטה, איפה אשים אותה?‬
‫איפה?‬
‫אני מרגיש…‬
‫מכיר את הנסיך צ'ארלס?‬
‫מסכן. ראית אותו?‬
‫בכל פעם שמצלמים אותו,‬ ‫הוא מעקם את האוזן ומבקש עזרה.‬
‫הוא אבוד לחלוטין.‬
‫אומרים לו מה לעשות, איך להתלבש.‬
‫כל הזמן.‬
‫אני מרגיש שהלחץ אומר לי מה לעשות,‬
‫שעליי להיות קוסם טוב יותר, להרוויח יותר".‬
‫"מי אומר לך את זה, אוגוסטין?‬ ‫למה אתה מרגיש ככה?"‬
‫"אבא שלי, דוקטור.‬
‫נכון?‬
‫מה אתה חושב, דוקטור?‬
‫אתה חושב שערכת הקסמים מסנטה הייתה בחינם?‬
‫הם עשו את זה כדי שאהיה קוסם.‬
‫מה העולם צריך? קוסמים.‬
‫לעבוד ולהרוויח כסף. זה ברור, דוקטור".‬
‫"סלח לי שאני אומר את זה, אוגוסטין…‬
‫אבל…‬
‫אף אימא או אבא לא רוצים שבנם יהיה קוסם".‬
‫"הו, דוקטור…‬
‫הפלת את זה עליי.‬
‫אתה צודק.‬
‫אני אידיוט, דוקטור.‬
‫איזה אידיוט.‬
‫אני אידיוט גמור, דוקטור. אני מצטער.‬
‫למה אתה לא כותב את זה?‬
‫אוגוסטין אריסטראן הוא אידיוט. זו האבחנה.‬ ‫זה המצב, דוקטור.‬
‫אני לא רוצה את זה, כי מה כבר עשיתי?‬
‫קרעתי את התחת. ואני לא רוצה את זה.‬
‫אני לא רוצה קול שידריך אותי כמו את צ'ארלס.‬
‫אני לא רוצה את זה, דוקטור.‬
‫תן לי כמה כדורים,‬ ‫כי אני לא יודע מה לעשות".‬
‫"לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫לא רוצה להיות יותר ממך‬
‫לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫אני רוצה לבחור מי להיות"‬
‫דוקטור, מה שלומך? התחלתי‬ ‫לקחת את הכדורים בשבוע שעבר.‬
‫כל השלושה. בוקר, אחה"צ, ערב.‬
‫הו, דוקטור.‬
‫בבוקר זה נותן לי אנרגיה.‬
‫הו, דוקטור.‬
‫לפעמים הסוללה נגמרת בטלפון שלי,‬ ‫אני עומד לידו והוא נטען.‬
‫כל כך הרבה אנרגיה.‬
‫אני קם. מקסימום 24 מעלות,‬ ‫מינימום 21 מעלות.‬
‫הו, דוקטור.‬
‫הציפורים שרות והכול נהדר.‬
‫עכשיו, כשאני לוקח את הכדור אחה"צ,‬
‫אני בסדר גמור ולפתע…‬
‫אני נתקע קצת.‬
‫אבל הכדור בערב, דוקטור…‬
‫הכדור בערב, דוקטור…‬
‫הו, דוקטור. הכדור בערב, דוקטור…‬
‫הו, דוקטור!‬
‫ביום שלמחרת אני ככה, כולי מעוך.‬
‫אני מסתכל הצידה ורואה את רמבו.‬
‫"היי, רמבו. מה נשמע?"‬
‫ליטפתי את רמבו, דוקטור.‬
‫"מה אתה רוצה, פופי?"‬
‫למה שלא אקח את הכדור הזה כל יום?‬
‫אני מרגיש טוב. איך אני נראה?‬
‫אני נראה טוב, לא?‬
‫לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫לא רוצה להיות יותר ממך‬
‫לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫אני רוצה לבחור מי להיות"‬
‫דוקטור, הכדורים מאוזנים, מצבי טוב.‬
‫שמע מה קרה לי לא מזמן.‬
‫הלכתי לניקוי יבש יפני.‬
‫לקחתי את חליפת הקוסם שלי.‬
‫"ניקית אותה? אשלם לך בשבוע הבא".‬ ‫אנחנו חברים. הוא מנקה את החליפות שלי.‬
‫הגעתי למופע וגיליתי שהוא התבלבל בחליפות.‬
‫הוא נתן לי חליפה אחרת, חליפה לבנה.‬
‫מכנסיים, ז'קט, חולצה, עניבת פרפר,‬ ‫הכול לבן. זה היה מביך.‬
‫נאלצתי להופיע בלבוש כזה.‬
‫עליתי לבמה, צחקו עליי.‬
‫"מצטער, לא יודע, לבן חזר לאופנה.‬
‫אני נראה כמו מנקה־אוזניים".‬
‫בסוף המופע ניגשת אליי בחורה ואומרת…‬
‫"שלום, יש לך שלגונים או ארטיקים?"‬
‫הופה!‬
‫החברה שלי. אנחנו יוצאים כבר עשרה ימים.‬ ‫מה נראה לכם?‬
‫"לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫לא רוצה להיות יותר ממך‬
‫לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫אני רוצה לבחור מי להיות"‬
‫דוקטור, חזרתי לניקוי יבש.‬
‫כעבור שבועיים חזרתי.‬
‫"לא יודע אם לסטור לך או לחבק אותך.‬
‫שינית את חיי.‬
‫נתת לי את החליפה, פגשתי בחורה,‬
‫חלפו שלושה חודשים, אנו גרים ביחד,‬ ‫זה נהדר".‬
‫יודע מה הוא אמר?‬
‫הוא אמר לי משהו.‬
‫תקשיבו. הוא הביט בי ואמר…‬
‫אתה מבין יפנית? גם אני לא.‬
‫אבל אני חושב שהוא אמר,‬
‫"לפעמים…‬
‫החיים נותנים לך לימונים".‬
‫הייתי המום, דוקטור.‬
‫בין החליפה, הכדורים והניקוי היבש,‬ ‫אתה יודע מה?‬
‫אני משחרר את עצמי. די עם הכדורים.‬
‫אתה, פרויד ודלז' תמצצו לי את הביצים.‬
‫לא אקח כלום. אני חופשי.‬
‫שום דבר לא כובל אותי, יש לי חברה.‬
‫"לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫לא רוצה להיות יותר ממך‬
‫לא רוצה להיות צ'ארלס, לא‬
‫אני רוצה לבחור"‬
‫שלום, יקירתי. מה שלומך?‬
‫כן, שרתי. אני מאושר, אז אני שר. כן.‬
‫מה קרה?‬
‫אמרתי לרופא ללכת להזדיין, לא אקח כלום.‬
‫מה?‬
‫חיובי?‬
‫חודשיים? לעזאזל.‬
‫חיובי…‬
‫אבל חיובי…‬
‫"חיובי" זה תמיד טוב, לא?‬
‫איך זה קרה?‬
‫כן, אני יודע איך זה קרה.‬
‫אני זוכר בבירור.‬
‫כן, יקירתי.‬
‫לא, רק שרתי, לא ציפיתי ש…‬
‫לא קיבלתי התראה על כך שחיי עומדים להשתנות.‬
‫כן.‬
‫אני אבוא, יקירתי. לא, רק רציתי לשבת.‬
‫בסדר. כן.‬
‫אני כבר מגיע.‬
‫אחזור לרופא, אתנצל ואקח את הכדורים.‬
‫אני ארגע בעוד חודשיים, יקירתי. כן.‬
‫להתראות. תני נשיקה לבטן שלך.‬
‫זה היה מוזר, כן.‬
‫ביי.‬
‫קר נורא.‬
‫רוח נוראית.‬
‫אני בן 21 וגיליתי שאני עומד להיות אבא.‬
‫תמיד הייתי מעשי, גם בתור ילד.‬
‫תשעת החודשים לא היו מסובכים.‬ ‫עברנו ביחד לדירת חדר.‬
‫תשעת החודשים היו פשוטים מאוד שם.‬
‫אני דאגתי לשני דברים.‬
‫דאגתי לאם בתי, וידאתי שיש לה כל מה שצריך.‬
‫והדבר השני…‬
‫נעלתי את עצמי בשירותים‬
‫התפשטתי ובכיתי בכריעה ליד האסלה‬
‫ולקחתי תרופות כדי להתעלם מהמצב,‬
‫כי פחדתי. עמדתי להיות אבא.‬
‫"אני רוצה להיות צ'ארלס".‬ ‫"אתה תהיה אבא".‬
‫"מה? זין על זה".‬
‫פחדתי.‬
‫איך אפשר שלא?‬
‫אבל ב-22 בפברואר 2006‬ ‫בשעה 14:30, הכול השתנה.‬
‫הייתי בחדר לידה.‬
‫אם בתי עשתה מאמץ עילאי.‬
‫"יקירתי, אני לא מאמין".‬
‫עודדתי אותה.‬
‫"כולנו נמות!‬
‫אני מקווה שנמות, יקירתי.‬
‫אני מקווה שהוריקן יסחף אותנו!‬ ‫אני לא יודע!"‬
‫באותו רגע, דלתות החדר נפתחו.‬
‫אור חזק נכנס פנימה.‬
‫באלומת האור ראיתי חדי־קרן‬
‫עם כמה יונקי דבש,‬
‫וחדי הקרן חרבנו‬
‫עלי כותרת שחיברו את המילים‬
‫"אושר", "כיף",‬
‫"אהבה אינסופית".‬
‫ואז נולדה בתי, ביאנקה.‬
‫הו, בתי!‬
‫נהיה מאושרים כל כך!‬
‫תקבלי כל מה שתרצי.‬
‫דירת חדר אחד,‬
‫הרבה קסמים ויוקולילי.‬
‫בתי, אני אוהב אותך!‬
‫הכול השתנה מייד,‬
‫עברנו לדירה גדולה יותר.‬
‫קנינו את הנכס הראשון שלנו.‬
‫היא הייתה גדולה רק במעט,‬ ‫אבל היינו מאושרים.‬
‫ביאנקה התחילה לרוץ ועברנו דירה.‬
‫יש לי ניסיון במעבר דירה מהיר.‬
‫הבית היה קטן משחשבנו.‬
‫חסר לנו חדר. "אין לנו מקום, אוגוסטין".‬
‫"למה לא? פשוט שוברים קיר ו…"‬
‫"מותק, די, זה בלתי אפשרי".‬ ‫שעתיים לאחר מכן, על הקיר…‬
‫קדימה. "אני אבא שלי! תביאי לי גלידה!"‬
‫איבדתי שליטה.‬
‫בתוך חמש שעות החדר היה מוכן.‬
‫"מותק, אתלה את התמונה שתמיד רציתי‬ ‫בבית הראשון שלי."‬
‫"בוא נדבר, אוגוסטין".‬
‫"רגע, תחממי מים למאטה".‬
‫"עזוב, בוא הנה".‬
‫אני תולה את התמונה.‬
‫"מה קרה, יקירתי?"‬
‫"אנחנו צריכים להיפרד".‬
‫"אוריד את התמונה".‬
‫מה? אנחנו צריכים להיפרד?‬
‫בסדר, ניפרד. זה בסדר. אסתלק, מה שתגידי.‬
‫בסדר, אארוז תיק.‬
‫רוצה שאארוז תיק?‬
‫אעשה זאת, בסדר.‬
‫כן? אארוז תיק.‬
‫אארוז תיק. פעם ראשונה…‬
‫פעם שנייה.‬
‫הזדמנות אחרונה…‬
‫וביאנקה אמרה, "זהו".‬
‫"לא, מותק!" עברנו דירה.‬
‫חזרתי לדירת חדר.‬
‫קור נורא. רוח נוראית. אני והתיק שלי.‬
‫סגרתי את הדלת. המצלמה עליי.‬
‫עם התיק שלי.‬
‫שבוע איתי, שבוע עם אימא שלה.‬ ‫תמיד אותו הדבר.‬
‫השבוע הראשון היה מטורף, כל כך הרבה אחריות.‬
‫אני צריך להאכיל אותה, לרחוץ אותה.‬
‫לומר לה שהחיים נפלאים, כשהעולם מחורבן.‬
‫הכול היה עליי. ביאנקה הייתה בת שלוש.‬
‫מה לעשות? איך…? לא.‬
‫היא לא יכולה למות. אם כן, הפסדתי.‬
‫לא! טיפלתי בה.‬
‫היה נחמד, שיחקנו הרבה.‬
‫כל הזמן.‬
‫"ביאנקה הולכת! כמה מתוק!‬
‫היא עוקפת את השולחן,‬
‫עוקפת מטאטא וממשיכה הלאה,‬
‫היא הגיעה! גול!‬
‫תודה לאימא שעשתה אותי ארגנטינאי‬ ‫כשביאנקה בסביבה!"‬
‫שיחקנו כל הזמן.‬
‫כשאתה אבא צעיר, או פשוט אבא,‬
‫אתה אוהב לשחק, אוהב משחקים.‬
‫איפור, פאה, פשוט שיחקנו.‬
‫היה לנו משחק נהדר שביאנקה ואני המצאנו.‬
‫אני אוהב לדבר על זה, כי אולי הורה כלשהו‬ ‫עם ילדים בגילאי גן, יגיד…‬
‫"נשחק במשחק שלהם".‬
‫ביאנקה הייתה אז בת ארבע.‬
‫היא הייתה…‬
‫בדיוק בת ארבע שנים.‬
‫המשחק קל ופשוט.‬
‫צריך שני משתתפים. מבוגר, ילד או ילדה.‬
‫זה מעניין, כי לא מדברים על זה.‬
‫לא אומרים "בואו נשחק".‬
‫אם הייתי מציע, היא הייתה מסרבת.‬
‫אבל אם המשחק התחיל מעצמו‬ ‫הוא היה מעניין יותר‬
‫כי לא ידעת מתי זה יקרה.‬
‫זה קל.‬
‫לפתע נשמה אפלה חדרה לגופי.‬
‫שד, שטן, בעל זבוב.‬
‫"ביאנקה…"‬
‫נפלתי על הרצפה.‬
‫והתחלתי לרעוד.‬
‫התקף שטני.‬
‫ורק אדם אחד בבית ידע כיצד לגרש‬ ‫את השטן מתוכי. ביאנקה.‬
‫היא הייתה רק בת ארבע ואמרה,‬
‫"צא מהגוף של אבא שלי.‬
‫צא, שד שטני שכמוך. צא, בעל זבוב!"‬
‫קמתי, חיבקתי אותה והיא ניחמה אותי.‬
‫כשהלכתי להתרחץ,‬
‫ביאנקה ציירה טבעת עם מלח‬ ‫והשתמש בנר שחור,‬
‫עם צלב הפוך כדי לסמן את האזור המקולל.‬ ‫משחק.‬
‫אהבתי את זה.‬
‫זה היה חינוכי ומעניין,‬ ‫דיברתי על זה עם המנהלת שלה.‬
‫היא אמרה לי להפסיק.‬
‫אבל אהבתי את זה וביאנקה התלהבה.‬
‫היא אהבה את המשחק.‬
‫הכנתי לה ערכת גירוש שדים בקופסת עץ יפה.‬
‫היה לה צרור שום,‬
‫יתד ופטיש קטנים,‬
‫מים קדושים שגנבנו מכנסייה סמוכה.‬
‫ביאנקה אמרה, "הכומר ונערי המזבח כאן!"‬
‫חטפתי את צנצנת המים הקדושים‬
‫ואז ברחנו הביתה.‬
‫חבר אמר, "אסור לך לגנוב‬ ‫מים קדושים של כנסייה".‬
‫"אבל אני גונב מהכנסייה, זה מבטל את עצמו".‬
‫לעזאזל. הצהרה מסוכנת של רדה.‬
‫כי קומדיה מספרת את האמת לפעמים.‬
‫לעזאזל.‬
‫אחרי שהבנתי שגנבת מים קדושים‬ ‫זה לא בסדר או משהו כזה,‬
‫רציתי להכין כאלו בעצמי. נכנסתי לאינטרנט,‬ ‫"איך לברך מי ברז."‬
‫כמו כומר, אבל בלי משכורת מהמדינה.‬
‫רדה חסר הפחד מביקורת חברתית, מכה שנית.‬
‫עשיתי לה צלב נהדר,‬
‫אני טוב בנגרות ובניתי צלב נהדר.‬
‫במקום ישוע הנוצרי, שהוא דימוי מרשים,‬
‫אדם מלא ציפורניים ודם,‬
‫הדבקתי עליו בובת פלסטיק.‬
‫עירומה עם דמעות מנצנצים.‬
‫כמו בתולה שבוכה נצנצים…‬
‫עם תסרוקת נהדרת.‬
‫וכתבתי על הבובה…‬
‫נכון שבסרטים,‬
‫כשיש משהו שטני,‬ ‫כותבים מילים שניתן לקרוא הפוך?‬
‫כתבתי "מים", "שמש", "סוס" על גופה.‬
‫ביאנקה לקחה את הצלב, היא הייתה קטנה,‬
‫הצלב היה כזה גדול‬ ‫והיא שמה אותו בתיבת מגרש השדים שלה.‬
‫"בסדר, אבא?"‬ ‫"כן, יקירתי".‬
‫"פשוט תגיד לי".‬
‫מדי פעם היא התיזה עליי מים קדושים.‬
‫ביאנקה המסכנה.‬
‫היא כל כך התרגשה, שיום אחד תפסתי אותה‬
‫לוקחת את ערכת גירוש השדים לגן.‬ ‫"לא, ביאנקה, מה זה?"‬
‫"מה אם זה יקרה לפרמין?"‬
‫"מותק, תשאירי אותה כאן.‬
‫זה רק משחק. לכי".‬
‫אני לא מאשים אותה.‬ ‫ביאנקה הייתה כל כך תמימה.‬
‫זה קרה לי פעם אחת. איזה טמבל.‬
‫הייתי בסדר גמור, עבדתי על המחשב,‬
‫והשטן השתלט עליי.‬
‫התחלתי לרעוד.‬
‫ביאנקה לא הייתה לידי, אז נדפקתי.‬
‫מזל ששיפוצניק תיקן את התנור.‬
‫"מה לעשות?"‬
‫"תתקשר לביאנקה!" מלמלתי.‬
‫הוא הלך לגן, הוציא את ביאנקה.‬
‫"מי לוקח אותה?"‬ ‫"שיפוצניק".‬
‫"סיבה?"‬ ‫"אבא אחוז דיבוק".‬
‫"קח אותה". הם הכירו אותי.‬
‫ביאנקה באה והוציאה את זה מייד.‬
‫ביאנקה ידעה. השיפוצניק לא.‬
‫סוף כל סוף הבנתי שהמשחק לא כזה נורמלי.‬
‫ביאנקה רצתה להזמין את ויקי, חברתה מהגן,‬
‫כדי לשחק ביחד ולצפות בסרטים מצוינים.‬
‫"בטח". דיברתי עם אביה, פביאן.‬
‫"אקח את הבנות".‬ ‫"בסדר, אבוא אח"כ".‬
‫"תעשה את החצוצרה! מגניב".‬
‫הלכתי הביתה.‬
‫היה לנו נהדר, ביאנקה שתתה חלב‬ ‫וצפתה בסרטים מצוירים.‬
‫אני אתנהג יפה היום.‬
‫אין שטן היום. לא!‬
‫לא היום, ויקי כאן.‬
‫אין שטן היום. היא תפחד.‬
‫ביאנקה… לא! לא היום.‬
‫"אבא, אתה בסדר?"‬ ‫"כן, אל תדאגי. זה לא יקרה היום. לא".‬
‫לא הצלחתי לשלוט בזה.‬
‫נפלתי.‬
‫עשיתי את כל הקטע של גירוש השדים.‬ ‫נזלת, קקי, לא הצלחתי להבין.‬
‫השטן כעס מאוד.‬
‫ביאנקה אמרה, "צא, דיבוק. צא, שטן רשע.‬
‫צא, בעל זבוב!"‬
‫נעמדתי.‬
‫ביאנקה חיבקה אותי. הייתי בהלם.‬
‫"אבא, יש לך ריח של חרא".‬ ‫"טוב, אני הולך".‬
‫חזרתי מהשירותים.‬
‫השטן יצא ממני, אבל נכנס לוויקי.‬ ‫ויקי נראתה כך.‬
‫"תתקשר…‬
‫תתקשר לאבא שלי.‬
‫תתקשר לאבא שלי".‬
‫ויקי, זה בסדר, זה רק משחק…"‬
‫"תתקשר לאבא שלי.‬
‫אבא…"‬
‫"ויקי, זה משחק".‬
‫"תתקשר לאבא שלי".‬
‫"ביאנקה, תעשי משהו!"‬
‫"צא, דיבוק! צא שטן רע!"‬
‫היא חבטה בה בעלי דפנה.‬
‫"לא, תפסיקי".‬
‫התקשרתי לאביה.‬
‫"פביאן, בוא לקחת את הבת שלך,‬ ‫אני לא יודע מה קרה".‬
‫הבחור הגיע.‬
‫לא ידעתי שהם משפחה נוצרית דתית.‬
‫הוא הסתכל על ויקי.‬ ‫"תראה, לפעמים השטן תופס אותי".‬
‫"לשם כך אני כאן", אמרה ביאנקה עם הצלב.‬
‫"לא, ביאנקה, לכי לחדר שלך.‬
‫זה למבוגרים, אני אטפל בזה. קדימה".‬
‫"אין לי מושג".‬
‫לקחנו את הילדה,‬
‫היא הייתה קשה כמו עץ,‬
‫נאלצנו להשליך אותה למושב האחורי‬ ‫ולסדר אותה בזווית כדי שהדלת תיסגר.‬
‫לעולם לא אשכח את זה. ויקי המסכנה.‬
‫היא הייתה ככה.‬
‫לפני שהוא נסע, הבחור אמר "אתה שמוק".‬
‫״סליחה? מה זאת אומרת?"‬ ‫"אתה שמוק.‬
‫תתבגר. יש לך ציורים על הזרועות,‬
‫אתה קופץ כל היום. מה יש לך בראש?‬
‫אל תדאג לבת שלי.‬
‫אלך היישר אל הכנסייה,‬
‫אכניס אותה לבריכת מים קדושים ונתקן את זה,‬
‫אבל הבת שלך…‬
‫כל היום ככה, מה קרה לך?‬
‫זה ידפוק אותה.‬
‫כשהיא תרצה להיות רופאת שיניים,‬ ‫עו"ד, חקלאית, אדריכלית,‬
‫איזו דוגמה תהיה לה? אביה השמוק?‬
‫איזו עו"ד היא תהיה?‬ ‫'גברתי השופטת, אלו הראיות בתיק'.‬
‫אתה דפוק? תתבגר.‬
‫תתבגר!" ואני…‬
‫"אני?"‬
‫זה מה שעשיתי.‬
‫"טיפת מזל"‬
‫הלו.‬
‫יקירתי… לא, יקירתי לשעבר, מצטער.‬
‫כוחו של הרגל.‬
‫הוא התקשר? איזה מלשן.‬
‫סתם שיחקנו.‬
‫רק קצת. אבל אני תמיד…‬
‫לא ידעתי שהיא…‬
‫טוב, הגזמתי. אני מצטער.‬
‫"טיפת מזל‬
‫זה גילוי בר מזל‬
‫חשוב מאוד ובלתי צפוי‬
‫זה קורה לפתע פתאום‬
‫את כועסת מאוד. את מתגעגעת אליי? לא?‬
‫"זה עשוי להיות גם כישרון‬
‫ההבנה שמצאת משהו חשוב‬
‫שלא חיפשת כלל"‬
‫הבנת?‬
‫את מנסה להסביר, אבל זה בלתי אפשרי.‬
‫החיים מציעים דרכים ואפשר לבחור בהן.‬
‫מצטער על הדימוי…‬
‫אבל כשבונים חדר בתוך שעתיים,‬ ‫או תולים תמונה…‬
‫החיים עלולים לתת לך בעיטה בתחת.‬
‫זה רק דימוי.‬
‫כמו שאמרו בניקוי היבש, זוכרת?‬
‫זוכרת מה אמרו בניקוי היבש?‬
‫"לפעמים החיים נותנים לך לימונים".‬
‫אם לא רוצים לימונים,‬ ‫צריך לכעוס על הלימונים?‬
‫לא, עושים לימונדה. זו דעתי.‬
‫"אהבה בלתי צפויה עשויה להגיע אליך‬
‫באוטובוס, היא ואתה, מאוהבים מבלי לדעת‬
‫השבילים וקיצורי הדרך, העבודה ואתמול‬
‫חברה, סמים, כסף, העבר שלך או מה שיש לך‬
‫צריך לראות את הדברים כמו שהם‬
‫קח או תעזוב את זה‬
‫כשאפתח את הדלת‬
‫כל השאר נפתח איתה"‬
‫אבל ביאנקה נהנית.‬
‫"טיפת מזל"‬
‫ביאנקה תהיה מה שהיא רוצה.‬ ‫אמנית, עורכת דין, אני לא יודע.‬
‫היא תגלה, בדיוק כמוך וכמוני…‬
‫"אתה מפספס את התחנה‬
‫יורד איפשהו‬
‫אולי החיים שלך ישתנו‬
‫כהרף עין‬
‫הצלחה וכישלון‬
‫הגורל והלא נודע‬
‫כולסטרול ומסיבות‬
‫סבלנות או תשוקה‬
‫לשחרר או להחזיק מעמד‬
‫זה להפסיד או לתת להם לנצח‬
‫למי שהולך אין שביל קבוע‬
‫מוצאים אותו תוך כדי הליכה‬
‫טיפת מזל"‬
‫אני חושב שאת האימא הכי טובה לביאנקה.‬
‫"טיפת מזל"‬
‫אני צריך ללכת. ביי.‬
‫שמרי על התמונה שלי.‬
‫"סנטה קלאוס, הוריי, אחי‬
‫צא'רלס וקסם הביצה‬
‫לא רציתי להיות קוסם‬
‫כי קוסמים לא מזיינים‬
‫קוסמים לא מזיינים‬
‫קוסמים לא מזיינים ולא יזיינו לעולם‬
‫הפעם הראשונה שלי הייתה בגיל 19‬
‫גירושים ואהבה‬
‫אם יש משהו שאני יודע‬
‫זה שהכול טוב יותר‬
‫קח את זה או תעזוב‬
‫דע שהטוב ביותר עדיין לא הגיע‬
‫כל דבר נותן לך משהו‬
‫ביאנקה היא הכי יפה‬
‫ביאנקה‬
‫אין כמוך‬
‫ביאנקה‬
‫זה נהדר‬
‫להיות‬
‫אבא שלך"‬
‫כשאנחנו קטנים, אומרים לנו‬
‫שהחיים הם קו ישר.‬
‫שאם תעשו הכול נכון…‬
‫תלמדו, תעבדו,‬
‫תתאהבו, תתחתנו, תעשו ילדים,‬
‫תגיעו בלי שום בעיה,‬
‫מנקודה א' לנקודה ב'.‬
‫קו ישר?‬
‫אילו שטויות. מבחינתי,‬ ‫החיים הם כשאתה יוצא מבית הוריך‬
‫כשאתה מתאהב‬
‫והאהבה שלך מגרשת אותך.‬
‫כשאתה מגשים את החלום שלך‬
‫ומבין שהוא קצת משעמם.‬
‫כשאתה מרוויח כסף.‬
‫כשאתה מרושש.‬
‫כשיש לך ילדה בגיל 22.‬
‫כשהבלתי צפוי קורה.‬
‫מבחינתי, יש שתי דרכים להסתכל על זה.‬
‫אפשר להתעצבן, לקלל, לבכות ולהתרגז‬
‫על כולם, כי החיים לא הולכים כפי שתכננת‬
‫או כפי שהבטיחו לך.‬
‫או ש…‬
‫אתה יכול להתבגר.‬
‫ולהבין שהכול, הטוב, הרע, המכוער,‬
‫היפה, הנפלא, הבלתי צפוי…‬
‫זה מזל שהחיים נותנים לך מדי יום‬
‫כדי ללכת בשביל חדש.‬
‫"להתבגר זה לעשות את אותם הדברים‬
‫ולא משנה מה כולם חושבים‬
‫להתבגר זה לעשות את אותם הדברים‬
‫ולא משנה מה חושבים‬
‫מה כולם חושבים"‬
‫קניתי את זה.‬
‫משאית מפלסטיק בלתי שביר.‬
‫"טיפת מזל‬
‫"טיפת מזל"‬
‫בסופו של דבר, סנטה קלאוס, לא טעית.‬
‫אחת, שתיים.‬
‫אחת, שתיים, שלוש, קדימה!‬
‫אף אחד לא בא.‬
‫תרגום כתוביות: ליאת בר־און‬