Downloaded from YTS.MX
-Nej. -Kom nu, ti sekunder.
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Kom. -Jeg kan ikke mere, Pablo.
-Hvordan har du det? -Frygteligt.
-Hvorfor? -Jeg er bange.
Hvorfor? Det er din anden Netflix-special.
-Alt er okay. -Jeg vil ikke.
Jeg er bange.
Det er for svært.
Nej, du har øvet i tre måneder. Det bliver rigtig godt.
-Fokusér. -Ja.
Hvad sagde du til Bianca, da hun startede gymnasiet?
-At det var værdiløst. -Nej, den anden ting.
-At hun skulle huske at pjække. -Nej!
Hun ville ikke gå derind, du så hende i øjnene og sagde:
"Bianqui, mod er ikke fravær af frygt.
Mod er at tage imod en udfordring, selvom man er bange."
Hvis jeg sagde det, er jeg en idiot, for det passer ikke.
Træk vejret.
-Det er alt for svært på den måde. -De har betalt.
Vi kan ikke sige nej, vi har en kontrakt.
Tæl til tre.
-En… -En…
-To… -Kom så!
Der er jo ikke nogen.
Skiderik.
Fint.
Jeg kunne give masser af eksempler på, hvad ensomhed er for mig.
Et barn, der er alene i et indkøbscenter og leder efter sine forældre.
Han ved ikke, hvad han skal gøre.
En beduin, der går gennem Sahara, omgivet af sand, kun i selskab med solen.
En sejlbåd, der sejler alene på det åbne hav.
Helt alene.
Et barn i den sejlbåd, omgivet af sand,
i selskab med solen og en beduin i kahytten.
Men vil I vide, hvad ensomhed er for en komiker?
Ensomhed er det her.
Et helt tomt teater.
Et af de vigtigste teatre i Buenos Aires, 1300 pladser og ikke én person.
Ikke en eneste. Vi er midt i en pandemi.
Kun kameramændene.
I løbet af denne special vil der være latterspor.
Latterspor.
Hvis alt går godt, vil din latter overdøve dem.
Latterspor, for en ensom komiker,
er som homøopati.
Vi ved ikke, om det virker, men jeg får det bedre.
I ved ikke, hvordan det er her.
Det er koldt! Og blæsende!
Jeg burde være vant til det. Jeg er fra Bahía Blanca.
En by, der ligger omkring 737 kilometer fra hovedstaden, hvor vi er nu.
Ved siden af havet. Koldt og blæsende.
Vinden der kommer ud af ingenting.
Den ødelægger alle planer.
Vi indfødte er vant til at gå i en 45 graders vinkel,
så vinden ikke efterlader os med benene i vejret.
Min familie var baskisk og italiensk, meget intens og lidenskabelig.
Knap nok middelklasse.
Tættere på "kvartklassen". Ikke fattige, flade.
Vi tilbragte vores somre i Monte Hermoso.
Fordi vi kunne lide det? Nej, det var tæt på og billigt.
Min mor, far, bror og jeg tog til Monte Hermoso.
Hvor? Til stranden og kun til stranden.
Kun stranden.
Vi spiste ikke ude, ingen popcorn, ingen is, ingenting.
Gadesælgerne kunne se, hvor flade mine forældre var,
og de forsøgte ikke engang at sælge.
"Jeg har ispinde, choko…
…is!"
De forsøgte ikke, for det var meningsløst, bare spildt energi.
Jeg elskede aftenerne i Monte.
Vi tog hen til arkaden.
Et hjørne,
en flok børn, der spillede videospil, og mig ved Daytona-spillet.
Jeg greb rattet og startede spillet.
Første kurve, bum, jeg crasher.
"Hvad? Jeg drejede."
Jeg begynder forfra.
Samme kurve. Bum!
"Mor, jeg drejede!"
Forfra. Samme kurve, jeg crasher.
"Indsæt mønt."
Jeg ser de andre børn.
Mine jævnaldrende spiller klask-en-muldvarp.
Muldvarpen kommer ud, klask!
Jo flere muldvarpe, du klasker, jo flere billetter får du til kiosken,
hvor du kan bytte 2.000 billetter mod en slikkepind.
Og der ventede jeg 20 minutter på en muldvarp.
"Spillet dur ikke, mor." "Nej, Agustín.
Men januar er ikke muldvarpesæson."
"De tager røven på os, Manuel."
Det er min bror. "Vi mangler en mønt."
Jeg opdagede mine forældres trick ved ormespillet.
Ormespillet var en glasfiberorm med koreansk musik.
Knægten sidder her, ormen vrider sig til koreansk musik,
og forældrene venter.
Mine forældre satte mig i ormen,
ormen var stille, og mine forældre vred sig,
for de snød os selvfølgelig.
De var flade og flove over det.
Vi flyttede hvert andet år, når lejekontrakten sluttede.
Vi fornyede ikke, men fandt et nyt hus,
nogle gange et billigere, vi fandt en løsning.
Mine forældre var flove. Jeg ved ikke hvorfor.
De ville ikke have, at vi opdagede, at vi var flyttet.
Hvad gjorde de så? Det var genialt.
De indrettede huset ligesom det gamle.
"Jeg kan se, vi er flyttet, far.
Det er tydeligt.
Jeg gik over for at lege med Martín, min nabo,
og en olding med gangstativ åbnede døren.
Jeg er med. Martín er Benjamin Button eller på crack,
for i går var han okay, far."
Fordi vi flyttede så meget, udviklede jeg en personlighed
som en kylling, en bangebuks.
Jeg var meget modig, ikke bange for mørke eller monstre,
men al den flytning, alle de nye lyde…
"Der er noget galt. Stedet må være hjemsøgt."
Jeg kan ikke lide gyserfilm.
Jeg ser dem ikke. Aldrig. Nogensinde.
Ingen monsterfilm.
Jeg bliver bange, får mareridt.
Monstre? Allerhøjst Monsters, Inc.
For længe siden sagde min kæreste: "Lad os se The Nun." En ny gyserfilm.
Om en satanisk nonne, der dræber alle.
"Skat, jeg tør ikke."
"Agustín, kom nu. Lad os nu bare se den."
"Jeg vil ikke."
"Vi tager på date og ser The Nun."
"Jeg vil ikke."
Jeg tænkte: "Jeg tager mig sammen. Jeg ser traileren. "
Jeg finder den, starter den.
Den starter sådan her: "I et kapel er der en nonne…"
Jeg sked i bukserne! Sådan!
Jeg kunne ikke se traileren. Jeg hader bare de film.
Stranger Things er så populær.
"Se den, der er masser af sæsoner…"
Jeg vil ikke. Jeg er bange, jeg får mareridt.
"Se den bare."
Der er annoncer på motorvejen. Stranger Things overalt.
"Se den bare."
En skaldet pige, der skifter kanal ved tankekraft.
Jeg vil ikke se den.
Til sidst tænkte jeg:
"Det her går ikke. Jeg må se den."
Men ikke alene, så jeg spørger min 12-årige, Bianca.
"Lad os se Stranger Things." "Jeg tør ikke."
"Bianca, lad os nu se den." "Men jeg får mareridt."
"Skat, voks op, vær ikke fjollet. Lad os nu se den. "
"Far, jeg tør ikke."
"Jeg laver reglerne her vi ser Stranger Things."
Så jeg satte Stranger Things på.
Vi klarede ét afsnit. I dagslys, om eftermiddagen.
Og den aften: "Det var kun film. Demogorgonerne er af gummi. Fiktion."
…sagde Bianca, til jeg kunne sove.
Jeg kan ikke lide gysere.
Jeg kommer til at tænke på min far.
Han er intens. Intens til at flytte, til alt.
Min gamle mand er intens og nervøs.
En eksplosiv kombination. Jeg orker det ikke.
Det er ulideligt. Han er virkelig intens.
Så intens, at når han spørger om noget,
svarer han selv.
Uudholdeligt. "Hvordan går det? Godt, tydeligvis.
Ikke godt i går, men fint i dag. Jeg så din video.
Er Bianca okay? Selvfølgelig.
Vil du optage Serendipia til Netflix?
Ja. Lav hornet. Folk elsker det. Lav hornet, Rada! Det er fantastisk.
Studerer Bianca medicin?"
"Far, Bianca er 14. Hold nu op."
Han lader mig aldrig tale.
Han tager skoene på før sokkerne. Uudholdelig.
Når han snyder næse, puster han så hårdt, at vi var bange for,
at han fik et slagtilfælde og blev krøbling.
Hans ben ryger bagud af al den kraft, han bruger.
Han er meget intens. Meget.
Når min far spiser is…
Hjernen fryser.
Mor må komme med et varmt håndklæde, for at få ham tilbage.
Han er meget intens.
Jeg har en historie, som jeg fortæller mine venner,
den er spot on. Skal jeg?
Ja? Nej? Skal jeg fortælle den?
Jeg gør det. Den er kort.
Jeg dropper manuskriptet, den er god.
Min far laver keramik. Han laver ting med ler.
Han er kreativ, laver ting med træ, og jeg har arvet lidt af det.
For nyligt besøgte jeg ham i Bahía Blanca.
Jeg fik en mate med min mor, og far sagde:
"Kom lige, Agustín…
Kom så, kom her.
Jeg går derud: "Hvad så, far?"
"Hør, ved du hvad?"
"Ro på, jeg forstår ikke…" "Lyt til mig.
I et stykke tid har jeg ikke haft idéer til min keramik.
Du er jo kunstner…
Jeg har læst, at nogle kunstnere har noget til at forstærke fantasien.
Har du noget?" "Hvad, far?"
"Bare et eller andet." "Far?
Er du…?
Beder du mig om pot?"
"Nej! Mor kunne høre dig."
"Mor ryger, far. Hun ryger med sine venner i Monte.
Bed mig ikke om ulovlige ting. Det har jeg sagt, jeg ikke har.
Jeg har virkelig ikke noget.
Desuden er jeg rimeligt kendt, jeg må være et godt eksempel.
Jeg har ikke noget pot.
Far, Ruter kom forbi i dag…
Ruter, du ved? Han er en gammel ven.
Han er landmand, har en have, han forsker lidt…
Han laver hybrider, blander planter, tomater, basilikum…
En lille fugl kom flyvende med et frø til ham,
og han har en masse marihuanaplanter. Alle de forskellige typer.
Hash, pot, skunk, hamp, tjald, sjov tobak.
Du bliver megahøj.
Far, han gav mig en lille krukke.
Men forsigtig.
Et hiv, og du venter.
Det er som at fiske. Kast og vent på biddet.
Du skal være forsigtig, for du er meget intens."
"Nej, hvad…" "Far, hør efter"
Jeg giver ham krukken og tager hjem igen.
Senere var jeg i byen Córdoba,
hvor vi lavede en dobbeltforestilling.
Jeg går ind i mit omklædningsrum,
tager min telefon,
og der er 12 ubesvarede opkald fra min bror i USA
og 14 ubesvarede opkald fra mor.
Det stod klart, at far var død på tragisk vis.
Ellers havde jeg også opkald fra ham.
Jeg ringer til min bror og tænker:
"Fik jeg sagt, hvad jeg ville? Fik jeg sagt farvel?"
"Manuel, hvad sker der?"
"Ring til mor, far går amok."
"Hvad sker der, mor?"
"Hvad gav du din far? Han er megahøj."
I baggrunden kunne jeg høre: "Legaliser marihuana!"
Jeg kunne se min far for mig.
"Okay, mor, slap af."
Hun siger: "Skal jeg ringe 112?"
"Nej, mor, jeg gav ham et pund pot, vi kommer i fængsel. Selv Bianca.
Slap af, mor."
"Hvad med far?" "Få ham udenfor." "Han vil ikke."
"Smid en småkage, så løber han.
Når han er ude og begynder at gå rundt, sprøjter du vand på ham
og giver ham noget chokolade eller sodavand, noget med sukker.
Fyrene i bandet fortalte mig,
at sukker nedbryder THC, og så forsvinder rusen.
Farvel."
Så intens er min far. Uudholdelig. Meget intens.
Engang…
Engang flyttede vi, og huset var mindre end det gamle.
Uudholdeligt. Min far sagde: "Der mangler et værelse."
"Ja, ja, far."
"Men der mangler et værelse."
"Der er ikke plads."
"Hvorfor ikke? En bjælke her, en væg ned, en væg op,
et vindue, en computer, nogle malerier, og det er et nyt rum."
"Far, du kan ikke lave et nyt rum der."
"Kan jeg ikke?" To timer senere stod han der…
Hamrede lidt, satte bjælken og væggen op.
Et nyt værelse på fem timer.
Fantastisk. Ledninger, lys, perfekt.
Og mor, som altid,
står med en mate i hånden og hakker på far:
"Roberto, du er en idiot.
Vi flytter om halvandet år. Det her er spild af penge."
Køkkenet er mindre
Badeværelset er større
Jeg er intet uden en kautionist
Og alle dørmændene hedder Ramón
Hvert andet år synger jeg denne sang
Kom og spis til aften, men kom tidligt
Jeg kan ikke finde noget, alt er i kasser
Fra stueetagen flyttede jeg til sjette sal
Nøglen funker ikke Eller jeg tog fejl igen
Udbetalingen er en måned
Kommissionen er en, to eller tre
Garantien skal være fra banken
Jeg kan ikke se mig selv bo her
Nej
Jeg tror ikke på runer, nej
Jeg tror heller ikke på tarot
Ludovica siger At i den kinesiske kalender
Er jeg en lejer
Mundharmonika.
Jeg havde en. Jeg havde…
Der er en kasse med harmonikaer, en blokfløjte, en VHS…
Har du set den? Jeg afmærkede den.
Hold nu bare kæft!
Jeg rejser let, fri som vinden
Jeg har faktisk ikke nogen lejlighed
En ukulele, sengen og garderoben
Hvert andet år skal jeg bare flytte
Jeg hader synet af min nabo
Vi taler ikke til hinanden Der er bare ingen kemi
Jeg hader hendes lille, gøende hund
Hun hader mig, fordi jeg ryger pot
Det er min far! Ikke mig.
Jeg tror ikke på runer
Nej
Jeg tror heller ikke på tarot
Ludovica siger At i den kinesiske kalender
Er jeg en lejer
Jeg kan lide den Broadway-afslutning med den usynlige hat.
"Det med at flytte med legetøj er,
at det skal være småt og bærbart nok
til at kunne være i en kasse."
Det sagde mine forældre.
Jeg havde to ting.
Og jeg var glad!
Jeg havde en hvid ninja og Rambo-dukke.
Kan I huske Rambo-dukkerne?
De var fede, ikke? Jeg har den…
En Rambo med skinny jeans.
De bukser, der ikke eksisterede dengang,
og Rambo havde tykke lår og et skridt så stort her.
"Hvad så, Rambo? Træner du meget?"
Kæmpestore arme, bandana og svedigt langt hår.
Rambo var så fin.
En skede med en lang kniv, som en anden penis eller noget.
Jeg så på ham og tænkte: "Kom her, Rambo."
"Jeg dræber dig, svin," siger ninjaen.
"Jeg slår dig ihjel." "Go, go, go!"
De kyssede også lidt.
Dukkerne. Gjorde de ikke?
Vendte I ham ikke med bagdelen op?
Han kunne bøjes til alle positioner.
Noget kama… 69? Nej?
Nej?
Nej…
Aldrig? Stak du aldrig en Rambo i røven?
Da du var lille? Nej?
Det gjorde jeg. Det var…
Selvopdagelse med dukker.
Jeg var lidt besat af dukker og sex.
Jeg gemte Rambo og tog ham med overalt.
Min kusine, Paula, hendes økonomisk situation var en anden,
hun havde et fantastisk, prangende dukkehus…
Hun havde 14 dukker!
Jeg tog Rambo med hen til Paula for at lege, smed ham ind ad døren.
"Det bliver grimt," tænkte jeg.
Rambo kom hjem med makeup på.
"Godt, Rambo! Så progressiv." Og jeg gemte ham væk.
Men hverken Rambo eller dukkerne eller den hvide ninja var lige så vigtige,
som at få mine forældre til at købe det, jeg ønskede mig.
Det lykkedes ikke.
Det var simpelt, et simpelt legetøj. Jeg ville ikke have andet.
Ingen fødselsdagsfest, ingen mad, hvad skal… Jeg ville…
Jeg ville bare have en plastiklastbil,
sådan en brudsikker en.
Jeg ved ikke, hvad de var lavet af, men USA's hær brugte det til kampvogne.
En brudsikker lastbil.
"Mor, køb mig lastbilen. Far. Jeg beder ikke om andet.
Køb mig lastbilen. Lastbilen.
Lastbilen… Last…"
De købte den ikke. Det gjorde de ikke.
Men jeg var meget klog for en seksårig.
Jeg tænkte: "Jeg skaffer selv min brudsikre plastiklastbil."
Jeg tog pen og papir og skrev:
"Kære julemand.
Jeg ville blive glad denne jul,
hvis du giver mig en brudsikker plastiklastbil.
Kærlige hilsener, Agustín Aristarán.
P.S. Husk, at vi flyttede tre gange i år.
Sørg for, det er det rigtige hus.
Kærlige hilsener, Agustín Aristarán, gange to."
Jeg tegnede et juletræ, en portion vitel toné, en cider
og en masse sne, som er typisk i december i Argentina.
Og jeg sendte brevet den 22. august.
Jeg var lidt utålmodig. Og jeg ventede.
Jeg ventede i stuen, hvor vi normalt stillede juletræet.
To dage senere siger mor:
"Agustín, din far og jeg har talt,
og vi synes, at den brudsikre lastbil er lidt dyr
for julemanden."
"Røvhuller.
Læser I min post?"
Jeg skrev et nyt brev.
"Kære julemand.
Siden min korrespondancefortrolighed ikke respekteres i mit hus,
sender jeg nu et andet brev.
Kender du Mariano Brancamonte, min skolekammerat?
Blond, pizzafjæs, sidder bag mig?
Sidste år opførte han sig forfærdeligt.
Alligevel gav du ham en cykel med 18 gear og lys.
Og efter min fantastiske opførsel
fik jeg en Hulk-sæbebobleblæser.
Jeg hader dig, julemand.
I år ved midnat forventer jeg at få en brudsikker plastiklastbil,
for ellers brænder jeg din slæde, dine rensdyr og alt dit andet skrammel.
Idiot.
Kærlige hilsener, Agustín Aristarán."
Og jeg sendte brevet.
Den 24. december vågnede jeg nok lidt nervøs.
"Mor, hvor er han? Hvornår kommer han?
Det er den 24.…
Hvornår kommer han? Hvor er far? Spiser han is? Far!"
"Hvad er der?"
"Hold op med at spise is, far!
Hvad gør vi nu? Julemanden skal komme."
"Vi lægger jordnødder ud."
"Cideren er varm."
"I fryseren!" "Den er stadig varm."
"I fryseren med den!" "Den er stadig varm."
"Luk døren."
"Far, har du købt fyrværkeri?"
"Ja, se!"
"Hvornår kommer julemanden?" "Midnat. Nu!"
Der var den!
Den gave, jeg ventede på.
Den brudsikre plastiklastbil!
Jeg troede, den var lidt større.
Er det virkelig den?
Hvor sært.
Julemandens håndskrift er den samme som mors.
Jeg åbnede boksen som en professionel stripper.
Et tryllesæt?
Julemand…
Er du analfabet eller bare dum?
Jeg skrev "brudsikker plastiklastbil".
Jeg vil ikke trylle.
Jeg vil køre lastbil over hele verden.
TRYLLESHOW
"Bliv tryllekunstner.
Instruktioner. Æggets forsvinden i det røde bæger.
Tag det røde bæger og se på publikum."
Her er ingen.
"Åbn bægeret, det vil indeholde et æg.
Fjern ægget, og vis det tomme bæger.
Dæk bægeret, og læg ægget i din højre lomme.
Se på publikum."
Stadig ingen.
"Knips med fingrene og sig de magiske ord.
'Abraca…'"
Rend mig, julemand.
"Du vil se ægget forsvinde fra din lomme og dukke op i…"
Nej!
Det dukker op. Det forsvinder.
Duk op, forsvind
Langt overskæg, kort overskæg
Hvor er ægget? Her er det
Først i hånden, og nu er det væk
Hvor er det? Der er det jo
I hånden, jeg smider det Nu er det i min næse
Og sådan der, i Bahía Blanca og seks år gammel,
fødtes tryllekunstneren…
Rada, hey!
Sikke noget magi.
Tak for bifaldet.
Jeg kan mærke bifaldet.
Jeg var ude af kontrol med…
Se lommetørklædet, som det springer!
Du så det komme, hvad, Pupi.
Sikke noget magi!
Hvad gjorde Agus, når familien kom på besøg?
Han lavede et fantastisk trylleshow.
Og pludselig holdt familien op med at komme på besøg.
Jeg var besat af magi.
Due, lommetørklæde, mønt, småting, cigarer,
der dukkede op og forsvandt.
En slægtning kom altid. Min bedstemor kom for at drikke mate.
"Bedstemor, jeg har et helt vildt kort trick.
Jeg har øvet mig. Du vil tro, det er løgn.
Se på kortene." Jeg tager dem ud og blander.
Og blander.
"Vælg et hvilket som helst kort.
Vælg det, husk det, sæt det tilbage. Perfekt."
Jeg blander og blander.
Jeg blander, et kort flyver.
Jeg smider det bag ryggen og tager det igen.
"Bedstemor, dit kort."
"Jeg har glemt det." Pokkers!
Den gamle kælling. Kunne hun ikke bare sige klør syv?
Ruder otte, stenbuk fire, Batman fem.
Det er det samme.
Jeg var helt vild med magi. Totalt.
Jeg kunne ikke stoppe. Jeg tryllede hele dagen.
Jeg tryllede i skolen, hos en ven,
og mens jeg spillede fodbold.
Som teenager, på grillbaren, der tryllede jeg.
"Hvad skulle det være?" "Ruder fire!", sagde jeg bare.
Jeg var helt skør med at trylle.
Min ven, Gonzalo, sagde engang:
"Rada, du tryller hele tiden, ikke?"
"Magi! Et lommetørklæde! Et bur, en vandvarmer."
Jeg tryllede ukontrollerbart.
"Laver du ikke andet?" "Magi, magi!"
"Kan du ikke lide piger? Vil du ikke have noget?"
"Du har ret."
Jeg var stadig jomfru.
Jeg havde ikke gjort det. Og det skal man som 17-årig.
Det står der i Wikipedia!
"Far!"
"Hvad sker der?"
"Far, hør, jeg har brug for et manderåd.
Jeg er stadig jomfru. Jeg har brug for din hjælp.
Far, jeg har lyst, jeg vil."
"Hvad? Har du stadig ikke gjort det? Men hvordan…?
Du taler med en fyr eller en pige.
I får en drink, rører ved hinanden…
Undskyld, søn.
Jeg er et udyr, undskyld.
Jeg troede, du var din bror.
Du er den lille, ikke? Tryllekunstneren?
Tryllekunstnere får ikke noget."
Og far havde ret.
Tryllekunstnere får ikke noget.
Nogle vil måske sige, at tryllekunstnere altid er…
Nej.
Det er umuligt.
Der er to professioner…
WHO siger, at folk fra de to professioner aldrig får noget.
Tryllekunstnerne,
for vi er idioter og fjoller rundt.
De andre er skakspillerne
på grund af deres røvsved.
Det er imponerende. Vi har ingen chance.
Hør her.
Jeg siger ordet "tryllekunstner", og hvad tænker du?
En Las Vegas-tryllekunstner. Alt er kunstigt.
Hårvoks, håret er stift.
Et bæltespænde med fire esser, masser af skinnende sort,
to pantere, vindmaskine…
…Las Vegas-musik.
Imponerende.
Hans assistent kommer ind, altid efter tryllekunstneren, aldrig før.
De er chauvinister.
Røvhuller, idioter og chauvinister.
Pigen slår en saltomortale og går ind i en stor kasse.
Stakkels pige.
Hun smyger sig derind.
Han har et spyd.
Han stikker spyddet ind.
Endnu et.
Han spytter og skider på hende, brænder hende.
Pigen kommer ud i andet tøj, hvem får bifaldet?
Den skide tryllekunstner.
Ingen chance for at få noget der.
Drikker du kaffe med en tryllekunstner, så hør her.
Du spørger ham: "Hvad laver du?" "Jeg er tryllekunstner."
Vær sød ikke at gøre det her: "Nej!"
For hvis du gør det, er det en trigger,
der starter et jordskred af idioti, han ikke kan styre.
"Vidste du ikke, jeg er tryllekunstner? Se lige her.
Jeg har din ske i min hånd.
Hvor er den? Den er væk. Hvor? Ikke her.
Her er den.
Hvad så? Der er mere.
I hånden og væk med den. Hvor er den? Her?
Nej, her, i dit øre. Sådan!"
Café latte i øret, hvor akavet.
Men lad os alligevel forestille os,
at du kunne lide ham,
eller du er virkelig desperat,
så du går med tryllekunstneren.
Til et sted med mindre lys. Noget andet musik.
Det her vil ske, jeg sværger.
"Se, en masse kondomer i forskellige farver.
Jeg blander og blander.
Vælg et hvilket som helst kondom, bedste…
Øh, pige.
Tag et. Husk det. Jeg kigger ikke.
Jeg åbner pakken. Vil du have en hund? Her.
Vil du have en due? Se her. En due.
Noget mere kompliceret? Du er jo vild med det.
Jeg kan se det på dig.
Det her er den sværeste af alle. Gå ikke.
Jeg vil have sex. Undskyld.
Jeg laver ikke mere magi. Undskyld."
Astronaut, brandmand
YouTuber, sømand
Ingen vil være tryllekunstner, nej
Vi har brug for kirurger Og masser af ingeniører
Ingen vil være tryllekunstner, nej
Min far sagde det til mig Og han kender mig
Bliv aldrig tryllekunstner, nej
Tryllekunstnere får ikke noget
Og sådan er det bare
Sådan er det bare
Jeg har en sygdom
Værre end mæslinger
En forbandelse, der slår mig ihjel Og ikke smitter
Heroppe er jeg måske den bedste
Men jeg får aldrig noget
På grund af magien
For tryllekunstnere får ikke noget
Tryllekunstnere får ikke noget
Tryllekunstnere får ikke noget, nej
Tryllekunstnere får ikke noget
For tryllekunstnere får ikke noget
Tryllekunstnere får ikke noget Og sådan er det bare
To ting.
Jeg ramte ikke lyset.
Tre ting.
I glemte at åbne lågen, så jeg forsvandt.
Tre. Jeg knuste en nosse.
Jeg knuste en nosse.
Hul i det.
Jeg blev lidt ivrig.
Jeg plejer ellers at passe godt på mine testikler.
Da jeg var 17, skete der noget vildt.
Det er som en kuldegysning.
Nu går det bedre.
At få klemt kuglerne er ubeskriveligt.
Jeg var 17 år…
…da det skete.
Jeg tog et bad, nøgen, som altid.
Jeg går ind, tager sæben, ser ned og siger: "Hvad?
Hvordan skete det?"
Hør her. En af mine nosser, en af mine testikler,
var væsentligt større.
Ikke længere.
For 98% af mænd har en, der er længere end den anden.
I dette tilfælde var den meget større.
Forestil dig en ret stor mandarin,
så stor var en af mine kugler.
Da jeg var 17, kunne man ikke bare spørge Google:
"Min nosse er som en mandarin, hvorfor?"
Så jeg spørger den gamle. "Far." "Hvad sker der?"
"Far, vi må tale om din isafhængighed.
Men min nosse er som en mandarin."
"Hvad mener du? Er du tosset? Vis mig de nosser."
Vise ham dem?
Min far siger: "Inés!"
"Kald ikke på mor! Det her er for mænd!
Tag mig med til nosselægen."
Vi tog til nosselægen.
"Hvad så, doktor?" "Hvad så?", spørger han.
"Der er sket noget vildt. Jeg stod op, gik i bad
og en af mine testikler er meget større."
"Bare rolig, slap af. Det er meget normalt.
I 16-17-årsalderen er det normalt, at en testikel svulmer op.
Det skrumper ind igen. Det er hormonalt."
"Du forstår det ikke, den ene er meget større!"
"Du undervurderer mig! Jeg kigger på nosser hele dagen.
En testikel svulmer og skrumper ind igen."
"Den ligner en mandarin, doktor." "Undskyld?"
"En mandarin."
"Orange?" "Lidt."
"Rynket?" "Måske."
"Har den sten?"
"Det ved jeg ikke, den ligner en mandarin."
"Vis mig den." Så det gør jeg.
Han siger: "Stop. Tag tøjet af. "
Han henter en taburet.
Taburetten, urologer bruger, er godkendt af urologskolen
og kan udelukkende købes i butikken Urologer R' US
på Calle Warnes 743.
I Buenos Aires. I Mexico ved jeg ikke.
Han siger: "Smid tøjet."
Jeg står i sokker. "Sokkerne af."
Han tager handsker på.
Han siger: "Slap af, Fabián."
"Doktor, jeg er ikke Fabián."
"Nej, jeg er Fabián, og jeg kender mig selv."
Han tager mine nosser.
Han presser lidt på hver testikel.
Selvfølgelig følte jeg det mere på den ene.
Han siger: "Spænd lidt, min dreng.
Lidt mere.
Lige lidt mere."
Han skriver noget ned.
"Hævelse i testikler. Patient, Agustín Aristarán.
Højre testikel, 120 bar.
Venstre testikel, 177 bar."
Han løfter min sunde testikel, og uden advarsel…
"Testikeloscillation, ikke normal."
Og så skete der noget underligt.
Noget meget underligt.
Han tager fat i mine nosser…
Hør efter, for det bliver underligt.
Sindssygt underligt.
Han tager mine nosser, kigger ikke på dem eller mig,
og det virker, som om han får telepatisk kontakt med mine nosser.
"Taler han med mine nosser?"
Forestil jer det. Jeg er kun 17, en gammel fyr holder mine nosser,
og telepaterer med dem.
Jeg måtte kalde på nogen. Jeg måtte råbe på min far.
Jeg forstod ikke et ord.
Og så begynder han at tale med mine nosser.
"Hvad så?" "Alt vel."
"Hvad med dig?" "Alt vel."
Jeg taler ikke nossesprog.
Så begynder han ligesom at…
…ikke kærtegne dem,
men flytte dem rundt, som var de kastagnetter.
Sådan her.
Hvad er der galt?
Hvad er der dog galt med de nosser?
Hvad er der galt med den der? Den ligner en mandarin
Hvad er der galt?
Hvad er der dog galt med de nosser?
Hvad er der galt med den der? Den ligner en mandarin
Graciela, kom her, tag et billede.
Den her nosse skal i en lærebog.
Det er godt for vores forskning. Tag et billede!
Den ligner en mandarin.
Kysset skete måske ikke.
Jeg var i chok.
Jeg begynder at klæde mig på, og han siger:
"Bliv der, nøgen."
"Men hvad er der mere?" "Slap af," siger han.
"Løb." "Hvad?"
"Løb lidt rundt."
"Seriøst?" "Løb lidt rundt."
"Dæmp lyset, kom med en whisky, så…"
"Løb lidt rundt." Og det gør jeg.
"Dæk dig ikke til." "Okay."
Jeg løb genert rundt. Fyren tog billeder og noter.
"Stop og hop." Jeg hopper.
Og jeg opdager, mens jeg hopper,
for jeg prøver ikke at tænke på, hvad der sker…
Jeg opdager, at menneskekroppen er en perfekt maskine
designet af rumvæsner. For vildt.
Og jeg indser, hvorfor, som jeg nævnte tidligere,
den ene testikel er længere end den anden hos mennesker.
Hvorfor er det sådan?
For hvis de havde samme længde…
Forestil jer neandertalerne,
når de var på jagt og jagtede en panter i junglen.
De var nøgne, tøjet var ikke opfundet.
Fyren løber, og måske springer han.
Hvis de var lige lange, skete det her.
De ville støde sammen som kastagnetter.
Da den ene er længere, virker den som et hængsel.
Menneskekroppen er perfekt.
Jeg springer, mens jeg forestiller mig, at jeg jagter en panter,
og fyren siger: "Du skal opereres.
Dine nosser er lige til skraldespanden.
Hydrocele, varicocele, lidt phimosis, en dobbelt inguinal brok."
Fuck, altså…
De opererede mine nosser. De gjorde…
…hvad de kunne, der var mange ting galt.
Og mig med nosser som Tetris-blokke, tilbage til livet.
Før han udskrev mig, siger han: "En ting til, Agustín.
Det vil tage cirka seks måneder at hele indvendigt.
Du bør ikke have samleje før…
Nå, du er tryllekunstner. Glem det."
Så med nyopererede nosser og som tryllekunstner
ville jeg aldrig få noget alligevel, så jeg gav mig hen til magien.
Jeg begyndte til børnefester og tjente lidt småpenge,
en fest førte til en anden, så en skole, en børnehave.
Så var der en konfirmation, et bryllup,
noget i et firma, jeg arbejdede og tjente penge.
Alt under bordet, ingen kvitteringer, jeg var jo mindreårig, og lommen var fuld.
En ven siger: "Lad os købe øl. Rada betaler."
"Hvad vil I ellers have? Chokolade? Jeg betaler det hele."
Jeg var den eneste tryllekunstner. Jeg var populær.
Vi jagede konkurrenterne væk. Mine venner slog dem.
"Er du ude på skrammer?"
Vi dræbte kaninerne, rodede i deres kort.
"Vi tager alle klørene. Okay, vi smutter."
Jeg arbejder, tjener nogle seriøse penge,
det kører, jeg flytter til Buenos Aires.
Starten var svær, men det gik.
Fester, børnefester, voksenfester.
Tryllekunstnere genkender mig. Jeg er respekteret i magiens verden.
"Rada." "Ja, det er mig. Fint."
Chile, Uruguay, Mexico, Colombia, jeg tjener dollars.
Jeg skovler ind. Hvad? Lige ned i foret.
Vil du have dollars? Værsgo.
Alt sammen under bordet.
Alt gik godt, jeg tjente gode penge, havde det godt, men noget…
Der var noget…
Det føltes ikke rigtigt.
Noget i mit bryst…
Det gjorde…
"Doktor.
Jeg har…
Jeg har det ikke godt, doktor.
Alt er okay, og pludselig…
Jeg begynder at græde, doktor.
Jeg ved ikke, om jeg har…
Jeg ved ikke, om…
Jeg ved ikke… Undskyld, jeg kan ikke tale.
Bare et øjeblik.
Det går over igen.
Jeg ved ikke, om der er et navn for det her.
Jeg ved, at nogen har studeret det her, men jeg går rundt…
Alt er okay.
Mit liv er okay.
Jeg jagtede mine drømme og fangede dem.
Jeg arbejder med det, jeg elsker.
Alt, hvad ungdomsserierne handlede om, er sket. Det er okay.
Men jeg går på gaden, ser en hund skide, og jeg begynder at græde.
Det er meget ustabilt.
Jeg har arbejde,
jeg tjener penge,
mine kammerater roser mig. De synes, jeg er god.
Jeg kan ikke nyde det, doktor. Se bare.
Jeg føler et pres til at tjene flere penge,
jeg er kommet ind i rotteræset…
Penge, penge, penge.
'Vil du have en pool, en yacht?'
Hvis jeg købte en yacht, hvor skulle jeg så have den?
Hvor?
Jeg føler mig…
Kender du prins Charles? Stakkel, har du set ham?
Når de filmer ham, trækker han sig i øret og beder om hjælp.
Han er lost.
De siger, hvad han skal gøre. Hele tiden.
Jeg føler et pres, der siger, hvad jeg skal gøre,
at jeg skal tjene flere penge, alting."
"Hvem siger det, Agustín? Hvorfor har du det sådan?"
"Min far, doktor.
Ikke?
Hvad siger du, doktor?
Tror du, tryllesættet fra julemanden var gratis?
For at jeg skulle blive tryllekunstner.
Hvad mangler verden? Tryllekunstnere.
Få et job, tjen nogle penge, det er indlysende, doktor."
"Undskyld, at jeg siger det, Agustín…
…men…
…ingen forældre vil have, at deres barn bliver tryllekunstner."
"Åh, doktor…
Du siger noget!
Du har ret.
Jeg er en idiot, doktor.
Sikke en idiot. Jeg er en idiot, doktor.
Undskyld, jeg…
Hvorfor skriver du det ikke ned?
Agustín Aristarán er en idiot. Det er diagnosen.
Sådan, doktor.
Jeg vil ikke have det sådan, hvad har jeg gjort?
Jeg har knoklet. Jeg vil ikke.
Jeg vil ikke have en stemme, der kører mig rundt som Charles.
Jeg vil ikke have den, doktor.
Giv mig nogle piller, hvad skal jeg gøre?"
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil ikke være mere end dig
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil vælge, hvem jeg er
"Doktor, hvad så? Jeg har taget pillerne i en uge.
Alle tre, morgen, middag, aften.
Doktor!
Morgenpillen giver mig sådan energi!
Doktor.
Min telefon er flad, jeg står ved siden af den,
og min energi oplader den.
Så megen energi.
Jeg står op, maks. 24 grader, min. 21 grader.
Doktor.
Fuglene synger, og alt er godt.
Når jeg tager eftermiddagspillen, går det fint, og pludselig…
Jeg fryser ligesom.
Men når jeg tager aftenpillen, åh, doktor, aftenpillen…
Åh, doktor, aftenpillen.
Åh, doktor!
Den anden dag var jeg nærmest bedøvet af den pille…
Jeg kigger til siden, og Rambo er der.
'Hey, Rambo. Hvordan går det?'
Jeg kærtegnede Rambo, doktor.
'Hvad vil du, Pupi?'
Kan jeg ikke tage den pille hver dag?
Jeg har det godt. Hvordan ser jeg ud? Godt, ikke?"
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil ikke være mere end dig
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil vælge, hvem jeg er
"Doktor, pillerne virker, jeg har det ret godt.
Hør, hvad der skete den anden dag.
Jeg var på det japanske renseri med mit tryllekunstnerjakkesæt.
'Har du renset den? Jeg betaler dig næste uge.'
Vi er venner.
Jeg ankommer til showet, og han har forbyttet mit tøj.
Han gav mig et andet jakkesæt. Et helt hvidt et.
Bukser, jakke, skjorte, butterfly, det var så pinligt.
Jeg var nødt til at tage det på, jeg går på scenen, folk griner.
'Ja, hvidt er på mode igen!'
Jeg ligner en Tipp-Ex.
Jeg afslutter showet, en pige kommer og siger:
'Hej. Har du ikke noget slik eller noget is?'
'Hej smukke!'
Min kæreste. Vi har været sammen i ti dage nu.
Hvad synes du?"
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil ikke være mere end dig
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil vælge, hvem jeg er
"Doktor, jeg tog tilbage til renseriet.
To uger senere. Jeg sagde:
'Jeg ved ikke, om jeg skal slå dig eller kramme dig.
Du ændrede mit liv.
Du gav mig et jakkesæt, jeg mødte min kæreste,
der er gået tre måneder, vi er flyttet sammen.'
Ved du, hvad han svarede?
Han sagde noget til mig, ham japaneren.
Han kigger på mig og siger:
Kan du japansk? Heller ikke mig.
Men jeg tror, han sagde:
'Hør her. Nogle gange giver livet dig citroner.'
Jeg var målløs, doktor.
Og med jakkesættet, pillerne og japaneren, ved du hvad?
Jeg udskriver mig selv. Ikke flere piller.
Du, Freud og Deleuze kan rende og hoppe, jeg er en fri mand.
Jeg er fri, og jeg har en kæreste."
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil ikke være mere end dig
Jeg vil ikke være Charles, nej
Jeg vil vælge…
Hej, skat. Hvad så?
Ja, jeg sang. Jeg er glad, jeg sang.
Hvad så?
Jeg sagde til lægen, jeg ikke tager mere medicin.
Hvad?
Positiv?
To måneder? Åh, shit…
Posi…
Men positiv…
Positivt er altid godt, ikke?
Hvordan skete det?
Ja, jeg ved godt, hvordan det gik til.
Jeg husker det tydeligt.
Ja, skat.
Nej, jeg sang bare, jeg regnede ikke med…
Min telefon advarede mig ikke om, at der kom nyheder.
Ja.
Jeg kommer, skat. Nu. Jeg måtte bare lige sidde ned.
Okay. Ja.
Jeg kommer straks.
Jeg går tilbage til lægen, undskylder og tager pillerne.
Jeg bryder sammen om to måneder, skat. Ja.
Hej. Kys din mave for mig.
Hvor underligt, ja.
Farvel.
Koldt…
…og blæsende.
Jeg er 21, og jeg skal være far!
Jeg har altid været pragmatisk, selv som barn.
De ni måneder gik fint.
Vi flyttede sammen i en halvandetværelses lejlighed.
Og de ni måneder var meget enkle der.
Jeg sørgede for to ting.
Jeg tog mig af min datters mor, så hun ikke manglede noget.
Og den anden ting?
Jeg låste mig inde på toilettet og græd nøgen ved siden af toilettet
og tog stoffer for at ignorere situationen,
fordi jeg var bange. Jeg skulle være far.
"Jeg vil være Charles." "Du skal være far."
"Hvad? Hold nu kæft!"
Jeg var bange.
Kunne jeg være andet?
Men den 22. februar, 2006, kl. 14.30, ændrede alt sig.
Jeg var i fødestuen.
Min datters mor gjorde en kæmpe indsats.
"Skat, jeg kan ikke tro det."
Og jeg heppede på hende.
"Vi skal alle dø! Jeg håber, vi dør, skat.
Jeg håber, en orkan blæser os væk!
Hvad skal jeg gøre?"
I det øjeblik åbnede fødestuens døre.
Et strålende lys kom ind.
Og på lyset løb nogle enhjørninger sammen med nogle kolibrier,
og enhjørningerne pruttede rosenblade ud,
der formede ordene "lykke", "sjov", "uendelig kærlighed".
Min datter Bianca var født.
"Åh, min datter!
Vi bliver så lykkelige.
Du vil få, hvad du ønsker dig.
En halvandetværelses lejlighed, masser af magi og en ukulele.
Min datter, jeg elsker dig!"
Alt ændrede sig helt automatisk.
Vi flyttede til et større sted. Så købte vi vores første hus.
Det var knap nok større, men vi var glade.
Bianca lærte at gå, vi indrettede huset og flyttede ind.
Jeg havde jo lært at flytte hurtigt.
Huset var mindre, end vi troede.
Vi manglede et værelse. "Der er ikke plads, Agustín."
"Hvorfor ikke? Bare slå en mur ned…"
"Skat, stop, det er umuligt."
To timer senere…
"Jeg er min far! Kom med noget is!"
Ude af kontrol.
Fem timer senere er værelset færdigt.
"Skat, jeg hænger mit yndlingsmaleri op i mit første hjem."
"Vi må tale sammen."
"Giv mig et øjeblik. Varm lidt vand til mate."
"Nej. Kom nu."
Jeg hænger maleriet op.
"Hvad så, skat?"
"Vi skal skilles."
"Jeg kan tage maleriet ned.
Hvad? Skal vi skilles?
Fint, vi skal skilles.
Det er fint, så skrider jeg.
Fint. Jeg pakker min kuffert.
Skal jeg? Jeg pakker min kuffert. Ja, det er fint.
Skal jeg? Jeg pakker!"
Jeg pakker min kuffert. "Jeg smutter på tre. En, to…
Og…"
Og Bianca siger: "Tre!"
"Nej, skat!" Vi flyttede igen.
En halvandetværelses igen.
Det er koldt. Og blæsende. Med min kuffert.
Jeg lukkede døren. Gik baglæns ind.
Med min kuffert.
Bianca er en uge hos mig, en hos sin mor. Altid det samme.
Den første uge var helt vild, så meget ansvar.
Jeg skal fodre hende hver dag, bade hende,
fortælle hende, at hendes liv er skønt, men verden er lort.
Det hele var mit ansvar. Bianca var tre.
Hvad skal jeg gøre? Hvordan… Nul!
Hun måtte ikke dø i min uge. Så tabte jeg jo.
Nej! Jeg passede hende.
Det var dejligt, vi legede meget. Hele tiden.
"Her kommer lille Bianca! Hvor sødt!
Hun stryger forbi bordet. Forbi kosten, der er hun.
Hun klarede det! Mål!
Tak, mor, for at gøre mig til argentiner på Biancas tid! "
Vi legede hele tiden.
At være ung far eller at være far giver dig mulighed for at lege hele tiden,
med makeup, med parykker, vi legede bare.
Vi havde en fed leg, som Bianca og jeg selv opfandt.
Jeg fortæller om den, for måske har nogen i publikum
børn i børnehavealderen og tænker:
"Hvorfor ikke lege deres leg?"
Det var, da Bianca var omkring fire. Hun var…
…fire år, netop.
Legen er let, enkel.
Man skal være to, en voksen og et barn.
Det er ikke en leg, man planlægger. Sådan: "Skal vi lege?"
Hvis jeg spurgte, følte jeg, hun ikke kunne sige nej.
Men hvis legen startede af sig selv, var det mere interessant,
for man vidste ikke, hvornår.
Det er enkelt.
Pludselig invaderede en mørk sjæl min krop.
Djævelen, Satan, Beelzebub.
"Bianca."
Jeg faldt om på gulvet.
Begyndte at ryste.
Et satanisk anfald.
Og kun én person i huset kendte ritualet, der kunne fordrive djævelen. Bianca.
Hun var bare fire og sagde:
"Ud af min fars krop.
Ud, Satan og onde ærkeengle! Ud, Beelzebub!"
Jeg rejste mig, krammede hende, hun trøstede mig.
Mens jeg ryddede op,
tegnede Bianca en ring med salt, og med et sort lys
med et omvendt kors markerede hun den forbandede zone.
En leg. Jeg kunne lide den.
Legen var pædagogisk interessant. Jeg fortalte børnehavelederen om den.
Hun sagde: "Stop det."
Men jeg kunne lide legen, og Bianca var begejstret.
Hun kunne også lide den.
Jeg har lavet hende et fint eksorcistsæt med en flot trækasse.
Hun havde noget hvidløg, en lille pæl og en hammer,
noget helligt vand, vi stjal i en kirke i nærheden.
Bianca sagde: "Præsten kigger ikke!"
Og jeg snuppede det hellige vand, og så spurtede vi hjem med det.
En ven sagde "I kan ikke stjæle helligt vand."
"Men jeg stjæler fra kirken. Det går lige op!"
Pokkers også. Et kompromitterende udsagn fra Rada,
for med komedie kan man fortælle sandheden.
Røvhul.
Senere forstod jeg, at det var forkert at stjæle hellig vand,
så jeg ville lave det selv. Jeg gik online.
"Hvordan man velsigner vand fra vandhanen."
Ligesom præster, men uden statsløn.
Rada, som ikke er bange for social kritik, slår til igen.
Jeg lavede et flot kors,
jeg er okay med træarbejde, et stort trækors.
I stedet for en Jesus Kristus-figur, så dramatisk med søm og blod,
limede jeg en stor plastikdukke på.
Nøgen, med glimmertårer.
Som en jomfru, der græder glimmer.
Flot, med en fantastisk frisure.
Og jeg havde skrevet nogle ord på dukken…
Ligesom i film, når sataniske ord staves ens forfra og bagfra?
Jeg skrev "rejer", "regninger", "radar", på hendes krop.
Bianca havde det store kors på, hun gik med sin eksorcistkasse.
"Er du okay, far?" "Ja, skat."
"Bare sig til."
Og af og til plaskede hun helligt vand på mig.
Stakkels Bianca!
Hun var så begejstret, at hun en dag tog eksorcistsættet med i børnehave.
"Hvad laver du?" "Hvad hvis Fermín bliver besat?"
"Skat, lad det blive hjemme. Det er bare en leg. Smut i børnehave."
Det var ikke hendes skyld. Bianca var så uskyldig.
En dag skete det så for mig. Jeg fjols.
Jeg sad og arbejdede på computeren, da djævlen tog over.
Jeg begynder at ryste helt vildt.
Og Bianca var der ikke. Så jeg var på røven.
Heldigvis var viceværten der.
"Hvad gør jeg?" "Ring til Bianca!", fik jeg sagt.
Han tog i børnehaven og fik Bianca med hjem.
"Hvem henter?" "Viceværten." "Årsag?" "Far er besat."
"Tag hende bare." De vidste det allerede.
Bianca kom og fik det stoppet på et øjeblik.
Bianca vidste jo hvordan.
Jeg indså endelig, at den leg ikke var så normal…
…da Bianca ville invitere Vicky, hendes veninde fra børnehaven,
til at få et glas mælk, lege og se tegnefilm.
Jeg talte med hendes far, Fabián.
"Jeg tager pigerne." "Ja, jeg kommer forbi senere.
Lav hornet for hende. Fantastisk."
Og jeg tog hjem.
Vi hyggede os, de drak mælk og så tegnefilm.
Og jeg tænkte: "Jeg styrer mig i dag.
Ingen djævel i dag.
Nej!
Ikke i dag, Vicky er her. Nej. Hun bliver bange.
Bianca. Nej! Ikke i dag." "Far, er du okay?"
"Bare rolig, skat. Det sker ikke i dag."
Jeg kunne ikke kontrollere det. Jeg faldt om.
Hele eksorcistfilmen. Snot, lort, jeg fattede ingenting.
Djævelen var vred.
Og Bianca siger: "Ud, ånd. Ud, Satan og onde ærkeengle.
Ud, Beelzebub!"
Jeg rejser mig. Bianca krammer mig, jeg er i chok.
"Far, du lugter af lort." Så jeg går.
Jeg kommer tilbage. Djævelen havde forladt mig, men ikke Vicky.
Vicky stod sådan her.
"Ring… Ring til min far.
Ring til min far."
"Vicky, det er bare en leg, vi…"
"Ring til min far.
Far.
Far."
"Vicky, vi leger…" "Ring til min far."
"Bianca, gør noget!"
"Ud, ånd! Ud, Satan og onde ærkeengle."
Hun slog hende med laurbærblade. "Nej, skat, stop."
Jeg ringede.
"Hent din datter, jeg ved ikke, hvad der er galt."
Fyren kommer over.
Jeg vidste ikke, det var en kristen familie.
Han ser Vicky. Jeg siger: "Nogle gange går djævelen i mig."
"Men så er jeg klar," siger Bianca med korset.
"Bianca, ind på dit værelse.
Det er voksenting. Jeg tager mig af det. Smut."
Hvad skulle jeg sige?
Vi løftede pigen op. Hun var stiv som et bræt.
Vi måtte smide hende ind på bagsædet. Diagonalt, så døren kunne lukkes.
Jeg glemmer det aldrig. Stakkels Vicky.
Hun stod sådan her.
Før han går, siger fyren: "Du er et røvhul."
"Hvad? Hvad mener du? " "Du er et røvhul.
Bliv voksen. Du har kruseduller på armene.
Du springer rundt hele dagen, hvad er der galt med dig?
Tænk ikke på min datter.
Jeg går direkte til pinsekirken,
så får vi hende i helligt vand og ordner det,
men din datter…
Hvad er der galt med dig?
Din datter får problemer.
Når hun vil være tandlæge, advokat, agronom, arkitekt,
hvem er hendes forbillede?
Og når hun bliver advokat?
'Fru dommer. Det er sagens beviser.'
Er du idiot? Bliv voksen. Voksen!"
Og jeg…
"Mig?"
Det var det.
Serendipia
Hej?
Skat. Undskyld, eks-skat. Gammel vane.
Ringede han? Den sladrehank.
Vi legede bare. Bare lidt. Men jeg…
Jeg vidste ikke, at hun ville…
Jeg gik for vidt, undskyld.
Serendipia
Det er et lykketræf
Værdifuldt og uventet
Det sker helt tilfældigt
Du er meget vred. Savner du mig? Nå, ikke.
Du savner mig ikke.
Det kan også være en mands talent
For at vide, når han finder noget vigtigt
Som han slet ikke ledte efter
Forstår du det ikke?
Det her kan ikke bare forklares.
Livet forslår veje, og man vælger dem til eller fra.
Beklager metaforen,
men det er som at bygge et værelse på to timer og hænge et maleri op.
Livet giver dig et spark i røven!
Det er bare et billede.
Som det, japaneren sagde. Kan du huske, hvad japaneren sagde?
"Af og til giver livet dig citroner."
Selv om du ikke bad om citroner.
Bliver du så sur på citronerne? Du laver lemonade. Sådan er det.
Den uventede kærlighed Kan være lige der
I bussen, hende og dig Ubevidst forelskede
Stier og genveje På arbejdet og i går
En kæreste, stoffer, penge Eller din fortid
Du må tage det, som det er
Lev med det eller skrid
Når jeg åbner en dør
Åbnes alle de andre døre også
Men Bianca har det sjovt.
Serendipia
Bianca kan blive, hvad hun vil. Kunstner, advokat, hvad ved jeg?
Hun finder ud af det ligesom dig og mig…
Nåede du ikke af bussen?
Du kan stå af hvor som helst
Måske vil dit liv ændre sig På et enkelt øjeblik
Succes og fiasko
Skæbnen og det ukendte
Kolesterol og fester
Tålmodighed eller begær
Slippe eller holde fast
Det er at tabe eller lade dem vinde
Vandringsmand, der er ingen vej
Vejen laver du, mens du går
Serendipia
Du er den bedste mor, Bianca kunne have.
Serendipia
Jeg må gå. Farvel. Gem maleriet.
Julemanden, mine forældre, min bror
Charles og tricket med ægget
Jeg ville ikke være tryllekunstner
For tryllekunstnere får ikke noget
Tryllekunstnere får ikke noget
For tryllekunstnere får ikke noget
Tryllekunstnere får ikke noget Og sådan er det bare
Min første gang var som 19-årig
Skilsmisse og kærlighed
Hvis der er noget, jeg ved
Er det, at alting er blevet bedre
Lev med det eller skrid
Vid, at du har det bedste til gode
Alt giver dig noget
Bianca er den smukkeste
Bianca
Du er den bedste
Bianca
Det er godt…
…at være…
…din far.
Når vi er små, får vi at vide,
at livet er en lige linje.
At hvis man gør alt rigtigt,
studerer, arbejder, forelsker sig, bliver gift, får børn,
når man uden problemer og tilfældigheder fra punkt A til punkt B.
En lige linje?
Rend og hop!
For mig er livet, når du flytter hjemmefra,
når du forelsker dig, og din elskede sparker dig ud.
Når du opnår din drøm og indser, at det er lidt kedeligt.
Når du tjener penge. Når du er flad.
Når du får et barn som 22-årig.
Når det uventede sker.
Der er to måder at anskue det på.
Du kan blive vred, bande, græde,
slå ud mod alt og alle, fordi livet ikke blev, som du troede,
eller som du havde fået at vide, det var.
Eller du kan faktisk blive voksen.
Og indse, at alt det gode, det dårlige, det grimme,
det smukke, det vidunderlige, det uforudsigelige…
…er en chance, livet giver dig hver dag
for at finde en ny vej.
At blive voksen er at gøre ting
Lige meget, hvad de andre tænker
At blive voksen er at gøre ting
Lige meget, hvad de tænker
Hvad de tænker
Jeg købte den selv.
En brudsikker plastiklastbil.
Serendipia
Du tog alligevel ikke så meget fejl, julemand.
En, to… En, to, tre, go!
Der kom ikke nogen!
Tekster af: Else Katrine Nielsen