Downloaded from YTS.MX
Ne.
Hajde, deset sekunda. Idemo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Idemo. -Ne mogu, Pablo.
-Kako se osjećaš? -Usrano.
-Zašto? -Prestravljen sam.
Ovo ti je drugi Netflixov specijal.
-U redu je. -Ne želim.
Bojim se, čovječe.
To mi je previše.
Nije, vježbao si tri mjeseca.
Ništa se loše neće dogoditi.
-Usredotoči se. -Da.
Sjećaš li se što si rekao Bianci kad je krenula u srednju?
-Da je to beskorisno. -Ne, ono drugo.
-Da treba markirati. -Ne!
Bila je na vratima, nije htjela ući, pogledao si je i rekao:
„Bianqui, hrabrost nije odsutnost straha.
Hrabrost je suočavanje s izazovom, iako se bojiš.“
Nisam to rekao. Ako jesam, kreten sam jer ne vjerujem.
Samo diši.
Preteško je.
Već su platili.
Ne možemo odbiti, potpisali smo ugovor.
Broji do tri.
-Jedan… -Jedan…
-Dva… -Hajde.
Nema nikoga.
U vražju mater!
U redu.
Mogao bih vam naslikati tisuću slika o tome što mi znači samoća.
Dijete u trgovačkom centru, potpuno samo, traži roditelje.
Izgubilo se i ne zna što bi.
Beduin koji hoda Saharom,
jedino su mu društvo pijesak i sunce.
Jedrenjak koji se prevrće na pučini.
Sam.
Dijete u toj jedrilici okruženo pijeskom,
sa suncem za društvo i Beduinom u kabini.
Želite li znati što je samoća za komičare?
Samoća je ovo.
Posve prazno kazalište.
Jedno od najvažnijih kazališta u Buenos Airesu, 1300 mjesta
i nijedna osoba. Nijedna. Sami smo u pandemiji.
Samo s kamerama.
Tijekom ovog specijala bit će nasnimljenog smijeha.
Nasnimljenog.
Ako sve bude kako treba, vaš će ih smijeh nadglasati.
Konzervirani je smijeh za usamljenog komičara kao homeopatija.
Ne znamo djeluje li, ali osjećam se dobro.
Ne znate kako je ovdje.
Hladno je! I vjetrovito!
Trebao sam se naviknuti. Rođen sam u Bahíji Blanci.
Gradu koji je udaljen oko 437 km od glavnoga grada,
gdje smo sada.
Pokraj mora. Hladno i vjetrovito.
Vjetar u Bahíji Blanci dolazi niotkuda. Odjednom ti pokvari planove.
Mi smo navikli hodati pod kutom od 45 stupnjeva
da nas vjetar ne bi srušio.
Moja je obitelj baskijska i talijanska, vrlo intenzivna i strastvena.
Jedva srednja klasa.
Bliže četvrtini klase. Ni novčića u džepu.
Ljetovali smo u Monte Hermosu.
Zato što nam se sviđalo? Ne, bilo je blizu i jeftino.
Mama, tata, brat i ja išli smo u Monte Hermoso.
Kamo? Na plažu i samo na plažu.
Na plažu.
Nismo jeli vani, bez kukuruza,
sladoleda, bez ičega.
Prodavači su vidjeli koliko su moji roditelji švorc,
pa im nisu ni pokušavali prodati.
„Ledene lizalice, čokoladni…
Led.“ Nisu se trudili jer bi to bilo besmisleno,
samo traćenje energije.
Obožavao sam noći u Monteu.
Otišli bismo u igraonicu.
Na uglu,
hrpa djece koja luduju igrajući videoigre,
a mene bi stavili u Daytonu.
Uhvatio bih volan i započeo igru.
Prvi zavoj, zabio bih se.
„Što? Skrenuo sam!“
Počet ću iznova.
Isti zavoj, bum, sudar. „Mama, skrenuo sam!“
Iznova. Isti zavoj i opet sudar.
„Ubaci novčić.“
Pogledam djecu.
Moji vršnjaci udaraju krtice.
Krtica izađe i ti je udariš.
Što više krtica pogodiš,
dobiješ više karata, odneseš ih na kiosk
i zamijeniš 2000 karata za lizalicu.
I eto me, čekam krticu 20 minuta.
„Pokvareno je.“
„Ne, Agustíne, siječanj je, nije sezona krtica.“
„Zajebavaju nas, Manuele!“
Manuel je moj brat. „Nedostaje žeton.“
Shvatio sam trik svojih roditelja nakon igre s crvom.
Crv je bio od stakloplastike,
s korejskom glazbom.
Mali sjedi ovdje,
crv se migolji uz korejsku glazbu,
a roditelji čekaju.
Bilo je obratno, sjeo sam,
crv je mirovao i roditelji su radili ovo
jer su nas prevarili, naravno.
Bilo ih je sram što su švorc.
Stalno smo se selili.
Čim je istekao ugovor o najmu, morali smo naći novu kuću,
katkad i jeftiniju, snalazili smo se.
Roditeljima je bilo neugodno. Ne znam zašto, ali je bilo.
Nisu htjeli da znamo da smo se preselili.
Što su onda učinili? Genijalno.
Uredili su novu kuću posve isto kao staru.
"Vidim da smo se preselili, tata.
Očito je.
Otišao sam se igrati sa susjedom Martinom,
pozvonio i izišao je starac s hodalicom.
Vidim. Ili je Benjamin Button ili puši crack
jer je još jučer bio dobro.“
Nakon toliko selidbe razvio sam osobnost koja je bila…
kukavička, uplašena.
Bio sam vrlo hrabar, nisam se bojao čudovišta,
no u svakoj je kući bilo novih zvukova
i mislio sam: „Nešto je ovdje. Ovdje ima duhova.“
Uopće ne volim horore.
Ne gledam ih. Nikad. Nema horora.
Ni filmova o čudovištima.
Uplašim se, imam noćne more.
Čudovišta? Možda Čudovišta iz ormara.
Moja djevojka Fernanda rekla je:
„Pogledajmo Redovnicu.“ Novi horor.
O sotonskoj redovnici koja sve ubija.
„Ne, dušo, strašno je.“
"Agustíne, daj. Pogledajmo ga, u redu je.“
„Ne želim.“
"Pogledajmo Redovnicu. Idemo na spoj.“
„Ne želim.“
Mislio sam: „Moram odrasti. Barem ću pogledati najavu.“
Potražim ga i pustim.
Počinje ovako: „U kapelici, časna…“
Zasrao sam se do koljena.
Nisam mogao gledati ni najavu. Ne volim hororce.
I dalje govore o Stranger Things. „Pogledaj, ima tri sezone…“
Ne želim, bojim se. Imam noćne more.
„Pogledaj.“
Na autocesti su reklame. Stranger Things.
„Pogledaj,
ćelava djevojka mijenja kanale umom.“
Neću to gledati.
Toliko su se trudili.
„Moram biti u tijeku. Pogledat ću.“
Ne mogu sam, pa pitam 12-godišnju kćer Biancu.
„Pogledajmo seriju.“ „Strašna je.“
„Bianca, pogledajmo je.“
„Imat ću noćne more.“
„Dušo, odrasti, ne budi blesava. Gledajmo, u redu je.“
„Tata, strašno je.“
„Ja određujem pravila u ovoj kući, gledamo Stranger Things.“
Pa sam pustio Stranger Things.
Nismo izdržali nijedan nastavak. Usred bijela dana.
I te noći: „To nije stvarno.
Demogorgoni su guma. To je serija“,
govorila je Bianca dok sam drhtao.
Ne volim horore.
Razmišljao sam o svom tati.
Bio je napet tip. Intenzivan u kretanju, u svemu.
Moj je stari nervozan i živčan.
Eksplozivna kombinacija. Ne mogu to podnijeti.
Nepodnošljiv je. Jako je naporan.
Intenzivan do te mjere da će postaviti pitanje
i sam odgovoriti.
Nepodnošljivo. „Kako si? Dobro? Tako izgleda.
Jučer nisi bio, ali danas jesi. Gledao sam video.
Bianca je dobro? Naravno.
Snimit ćeš Serendipitet za Netflix?
Moraš zatrubiti. Ljudi to vole.
'Zatrubi, Rada!' super je.
Bianca studira medicinu?“
„Bianca ima 14 godina. Prestani.“
Ne pušta me da govorim.
Obuva cipele prije čarapa. Nepodnošljivo.
Kad puše nos,
puše tako jako da smo se uvijek bojali
da će imati moždani udar i biti invalid. Ovako…
I noga mu poleti unatrag svom snagom.
Jako je napet. Previše.
Kad moj tata jede sladoled…
Mozak mu se smrzne. Dok mama ne dođe s toplim ručnikom,
neće se vratiti. Moj je tata jako napet.
Imam priču koju pričam svojim prijateljima,
savršeno to opisuje. Da je ispričam?
Da? Ne? Da je ispričam?
Da, hoću. Kratka je.
Idem malo izvan scenarija, ali dobro.
Moj se tata bavi grnčarijom. Pravi stvari od gline, ne znam.
Kreativan je, stalno obrađuje drvo,
a ja sam naslijedio taj njegov dar.
Prije sam ga posjetio u Bahíji Blanci.
Pio sam mate s mamom, a tata kaže:
„Dođi, Agustíne.
Hajde, dođi.“
Priđem. „Što ima, tata?“
„Čuj. Znaš što?“
„Uspori, ne mogu…“
“Slušaj me.
Već neko vrijeme
nemam ideja za svoju keramiku.
Ti si umjetnik.
Čitao sam
da umjetnici katkad imaju poticaj za maštu.
Imaš li ti to?“
„Ne kužim.“
„Bilo što“, kaže. „Tata?
Jesi li…
Tražiš travu od mene?“
„Ne! Mama će te čuti!“
„Mama puši, tata. Puši s prijateljima u Monteu.
Ne traži ilegalne stvari.
Nemam, ne koristim to.
Doista, nemam.
Osim toga, ja sam umjereno poznat tip, moram biti primjer drugima.
Nemam trave, zbilja.
Tata, danas je došao Ruter…
Znaš Rutera? On mi je stari prijatelj.
Poljoprivrednik je, ima vrt, voli istraživati.
Pravi hibride, miješa razne biljke, rajčice, bosiljak,
a ptičica mu je nasumično donijela sjeme
i ima hrpe trave.
Različite sojeve:
kriptonit, mandurriju, sombu, teque, puppy, ruscu.
Napušit ćeš se.“
A ja: „Tata, donio mi je staklenku.
Moraš biti oprezan.
Uvučeš i čekaš.
Kao da pecamo. Zabaci i pričekaj.
Moraš biti oprezan jer si jako intenzivan.“
„Ne, što…“ „Tata, molim te.“
Dajem mu staklenku i vraćam se u Buenos Aires.
Poslije sam bio u glavnom gradu Córdobi,
izvodio sam dvostruki stari nastup s dečkima,
odem u garderobu između nastupa,
uzmem mobitel
i vidim 12 propuštenih poziva mog brata iz Sjedinjenih Američkih Država
i 14 maminih propuštenih poziva.
Bilo mi je jasno da je tata tragično umro.
Inače bi me i on zvao.
Nazvao sam brata i pomislio:
„Jesam li rekao sve što sam htio? Jesmo li se oprostili?“
„Manuele, što je bilo?“
„Nazovi mamu, tata šizi.“
„Što je bilo, mama?“
„Što si dao ocu? Napušen je.“
A ja…
Izdaleka sam čuo: „Legalizirajte marihuanu!“
Zamišljao sam tatu kako trči.
Kažem: „Mama, smiri se.“
Rekla je: „Agustíne, da nazovem 112?“
„Ne, ima pola kilograma trave, u zatvor ćemo.
Čak i Bianca.
Opusti se, mama, molim te.“
„Što ćemo s tatom?“
„Izvedi ga.“ „Neće ići.“
"Baci keks, izaći će.
Kad istrči i počne hodati, zalij ga vodom, a kad dođe sebi,
daj mu čokoladu ili sok, nešto s puno šećera.
Dečki iz benda rekli su mi da šećer
razgrađuje THC i to će ga otrijezniti.
Vidimo se!“
Toliko je intenzivan moj tata. Nepodnošljivo. Previše.
Jednom…
Jednom smo se preselili
i kuća je bila manja od stare.
Nepodnošljivo. A tata je rekao: „Nedostaje soba.“
„Tata, već si to vidio.“
„Ali nedostaje soba.“ „Ne možemo napraviti drugu.“
„Zašto? Mogu postaviti gredu, srušiti zid,
lim, prozor i ventilator,
računalo, slike, i eto nove sobe.“
„Tata, ne možeš napraviti novu sobu u oknu.“
„Ne mogu?“ Dva sata poslije bio je na zidu…
Srušio ga je, postavio gredu i lim.
Nova soba za pet sati.
Nevjerojatno. Ožičenje, rasvjeta, savršeno.
A mama je, kao uvijek,
bodrila tatu s mateom u rukama i govorila:
„Roberto, ti si idiot.
Selimo se za godinu i pol. Ovo je samo bacanje novca.“
Kuhinja je manja
Kupaonica je veća
Ja sam ništa bez jamca
Svi se vratari Ramón zovu
Svake dvije godine pjevam mu pjesmu ovu
Dođi večerati, ali dođi ranije
Ne mogu ništa naći, sve spakirano je
Iz prizemlja sam u 6B prešao
Ne mogu naći ključ ili sam ih opet pomiješao
Mjesec dana pologa dao
Jedan, dva ili tri za povjerenstvo
Jamstvo bolje da iz Kapitala je
Ne mogu zamisliti da živim ovdje
Ne, ne
Ne vjerujem u rune
Ne vjerujem u tarot
Ludovica kaže da u kineskom kalendaru
Ja sam podstanar
Harmonika.
Imao sam je. Imao sam…
Ima jedna kutija s harmonikama,
snimačem, VHS-om…
Jesi li našao? Označio sam.
Ma odjebi.
Putujem lagano, poput vjetra sam
A zapravo nemam stan
Ukulele, ormar i krevet
Svake dvije godine moram se selit'
Ne mogu podnijeti susjedu, Bože
Ne razgovaramo, zbog kože
Mrzim njezino usrano pseto
Mrzi me jer pušim travu često
To je tata. Nisam ja kriv!
Ne vjerujem u rune
Ne
Ne vjerujem u tarot
Ludovica kaže da u kineskom kalendaru
Ja sam podstanar
Sviđa mi se ono finale s Broadwaya koji završava zamišljenim šeširom.
„Kad se seliš s igračkama,
moraju biti dovoljno male i prenosive
da stanu u kutiju.“
To su govorili moji roditelji.
Imao sam dvije igračke. Meni dovoljno.
Imao sam bijelog nindžu i Ramba.
Sjećate se Ramba?
Bili su sjajni, zar ne? Imam…
Ramba s uskim trapericama.
Te hlače tada nisu postojale,
a Rambo je imao debela bedra i veliko međunožje.
„Što ima, Rambo? Često treniraš?“
Velike ruke, s bandanom, znojne duge kose.
Taj je Rambo bio dobar.
Korice s dugim nožem.
Kao drugi penis.
Pogledao sam ga: „Dođi, Rambo.“
„Ubit ću te, gade“, kaže nindža.
„Zaklat ću te.“ „Idemo!“
Malo bi se ljubakali.
Lutke. Niste to radili?
Niste ih preokrenuli i malo trljali?
Bio je fleksibilan. Razni položaji.
Nešto iz kama… 69? Nitko?
Ne?
Ne…
Nikad si nisi zabio Ramba u guzicu?
Sa šest-sedam godina?
Ja jesam. Bilo je to…
samootkrivenje s lutkama.
Bio sam opsjednut lutkama i seksom.
Sakrio sam Ramba i nosio ga posvuda.
Moja sestrična Paula imala je drukčiju ekonomsku situaciju,
imala je fantastičnu, hegemonijsku kuću lutaka…
Imala je 14 lutaka.
Uzeo sam Ramba, otišao se igrati k Pauli, otvorio vrata, ušuljao ga.
„Bit će gadno“, pomislio sam. Vratio sam se i Rambo je bio našminkan.
"Bravo, Rambo! Tako prosvjetljeno.“ I uzeo sam ga natrag.
Ali ni Rambo ni lutke ni bijeli nindža nisu bili toliko važni
koliko da mi roditelji kupe ono što sam toliko želio. Nisam to dobio.
Bilo je jednostavno, jednostavna igračka. Nisam htio ništa drugo.
Ne želim proslavu, postit ću, samo sam htio…
Htio sam plastični kamion,
onaj neslomljivi.
Ne znam od čega su,
ali američka vojska to je koristila za tenkove.
Neslomljivi kamion.
„Mama, kupi mi kamion. Tata. Neću tražiti ništa drugo.
Kupite mi kamion. Kamion.
Kamion, kamion…“
Nisu ga kupili.
Nisu.
No bio sam pametan za šestogodišnjaka.
Pomislio sam: „Kupit ću svoj neslomljivi plastični kamion.“
Uzeo sam olovku i papir i napisao:
„Dragi Djede Mraze,
volio bih da mi ovaj Božić
doneseš neslomljivi plastični kamion.
S puno ljubavi, Agustín Aristarán.
P.S. Selili smo se triput ove godine.
Pazi da ne promašiš kuću.
S puno ljubavi, Agustín Aristarán, puta dva.“
Nacrtao sam božićno drvce,
vitel toné, jabukovaču
i mnogo snijega, što se u Argentini svakako događa.
Poslao sam pismo 22. kolovoza.
Bio sam malo nervozan. I čekao sam.
Čekao sam u dnevnom boravku,
gdje je obično stajalo božićno drvce.
Dva dana poslije mama kaže: "Agustíne, tvoj otac i ja razgovarali smo
i mislimo da je neslomljivi kamion skup
za Djeda Mraza.“
„Majku im njihovu!
Pregledavate li moju poštu?“
Napisao sam novo pismo. „Dragi Djede Mraze,
s obzirom na to da povjerljivost moje prepiske
ne poštuju u mojoj kući,
šaljem ovo drugo pismo na drugi način.
Poznaješ Mariana Brancamontea, mog školskog kolegu?
Plavokos, glup, sjedi iza mene?
Lani je taj mali bio grozan.
Svejedno si mu dao brdski bicikl s 18 brzina i svjetlom.
A meni, nakon što sam bio tako dobar,
dao si mi puhalicu u obliku Hulka.
Mrzim te, Djede Mraze.
Očekujem da ove godine, u ponoć,
dobijem neslomljivi plastični kamion
jer inače palim tvoje saonice, tvoje sobove
i sva ostala sranja.
Kretenu.
S puno ljubavi, Agustín Aristarán.“
Poslao sam pismo.
Probudio sam se 24. prosinca u strahu.
„Mama, gdje je on? Kada dolazi?
Danas je 24. Djedica dolazi.
Kada dolazi? Gdje je, tata? Gdje?
Jede li sladoled? Tata!“
„Što se događa?“
„Prestani jesti sladoled, tata, molim te!
Kako ćemo nastaviti? Trebam Djedicu.
Iznesimo kikiriki.“ I jesmo. „Jabukovača je topla.“
„Stavi u zamrzivač!“ „Toplo.“
„U zamrzivač?“ „Toplo je.“
„Zatvori vrata!“ Jesam.
„Tata, jesi li kupio petarde?“
„Da, vidi.“
„Kad stiže?“ „Ponoć.“
„Koliko je?“ „Ponoć.“
I eto ga.
Dar koji sam čekao.
Neslomljivi plastični kamion!
Mislio sam da je veći.
Je li moguće?
Čudno.
Rukopis Djeda Mraza isti je kao i mamin.
Otvorio sam kutiju kao striptizeta.
Mađioničarski komplet?
Djede Mraze,
jesi li nepismen ili glup?
Napisao sam „neslomljiv plastični kamion“.
Neću biti mađioničar.
Želim voziti kamion diljem svijeta.
MAĐIONIČARSKI NASTUP
„Postani čarobnjak.
Upute. Učini da jaje nestane u crvenoj posudi.
Uzmi crvenu posudu i pogledaj publiku.“
Nema nikoga.
„Otvori posudu, u njoj je jaje.
Izvadi jaje i pokaži praznu posudu.
Pokrij posudu i stavi jaje u desni džep.
Gledaj publiku.“
I dalje nitko.
„Pucni prstima i izgovori čarobne riječi.“
'Abraka…'“ Jebi se, Djedice.
„Vidjet ćete da je jaje nestalo iz džepa
i pojavilo se u…“ Ne!
Ne!
Pojavi se, nestane.
Pojavi se, nestane
Dugi brkovi, kratki brkovi
Gdje je jaje? Evo ga
U ruci i sad ga više nema
Gdje je? Evo ga
Ide u ruku, izvadi ga, baci, sad je u nosu
I tako, u Bahíji Blanci, sa šest godina,
rođen je mađioničar…
Rada, hej!
To je prava čarolija.
Hvala na pljesku.
Osjećam pljesak.
Ponijela me magija.
Pogledajte taj rupčić.
Očekivao si to, Pupi.
To je čarolija.
Što je Agus radio kad god je došla rodbina?
Uveselio bi je čarobnom predstavom.
I iznenada rodbina više nije dolazila.
Bio sam opsjednut magijom.
Golubica, rupčić, novčić, stvari,
cigare koje su se pojavljivale i nestajale.
Jedan je rođak uvijek dolazio. Moja baka zbog matea.
„Bako, imam sjajan trik s kartama.
Vježbao sam. Nećeš vjerovati.
Bako, pogledaj karte.“ Izvadim ih i promiješam.
I promiješam.
„Odaberi kartu, nije važno koju.
Izaberi, zapamti, vrati. Savršeno.“
Nastavim s miješanjem.
Iznenada karta izleti.
Podignem je, bacim iza leđa i opet uhvatim.
„Bako, tvoja karta.“
„Ne sjećam se.“ Jebote!
Stara vještice. Nisi mogla reći trefova sedmica?
Karo osmica, jarčeva četvorka, Batmanova petica. Koga briga?
Poludio sam za magijom. Poludio.
Nisam mogao prestati. Čarobirao sam cijeli dan.
Bavio sam se magijom u školi, kod prijatelja,
dok sam igrao nogomet.
Kao tinejdžer, na roštilju, izvodio sam magiju.
„Što želiš?“
„Karo četvorku!“ „Ma odjebi.“
Poludio sam za magijom, u potpunosti.
Moj prijatelj Gonzalo rekao mi je:
„Rada, izvodiš magiju, ne?“
„Magija“, kažem. „Rubac!“
Kavez, bojler.
Izmaknulo je kontroli.
„Zar ne radiš ništa drugo?“ „Magija, magija!“
„Ne voliš cure? Ne želiš se poševiti?“
„Imaš pravo.“
Nisam imao prvi put.
Nikad se nisam ševio. Moram se poševiti u 17.
Piše na Wikipediji!
„Tata!“
„Što? Što je?“
„Tata, slušaj, trebam muški savjet.
Još sam djevac. Trebam tvoju pomoć. Ne znam kako.
Želim se ševiti, imam poriv.“
„Što? Još se nisi? To je lako. Što ti je?
Razgovaraš s nekim tipom ili curom.
Morate popiti piće, dodirivati se…
Oprosti, sine.
Ja sam grub, oprosti.
Mislio sam da si brat. Oprosti.
Ti si mlađi, zar ne? Mađioničar?
Zaboravi. Oni se ne ševe.“
I tata je imao pravo.
Mađioničari se ne ševe.
Neki će reći da su mađioničari uvijek…
Ne.
Nema šanse.
Dva su zanimanja…
SZO kaže da dvije profesije nemaju šanse za ševu.
Jedna je mađioničar jer smo idioti koji stalno izvode gluposti.
Druga su šahisti
jer im se guzica ucrva.
Impresivno. Znači, nemamo šanse.
Slušajte me.
Što zamislite kad kažem „mađioničar“?
Mađioničar iz Las Vegasa. Sav dotjeran.
Gel, kosa strši.
Kopča s četiri asa,
puno sjajne crne boje,
dvije pantere, ventilatori.
Glazba iz Vegasa.
Dojmljivo.
Ulazi njegova pomoćnica,
uvijek nakon čarobnjaka, nikad prije.
Jer su šovinisti.
Šupci, idioti i šovinisti.
Djevojka proleti kroz zrak, uđe u ovako veliku kutiju.
Sirotica.
Nekako se ugura unutra.
On uzima koplje.
Ubada koplje.
Podigne drugo.
Pljuje po njoj, sere po njoj, zapali je.
Ona izlazi u drugom kostimu, a tko dobije pljesak?
Jebeni mađioničar.
Nema šanse da nekoga poševiš.
Ako pijete kavu s mađioničarom, poslušajte ovo.
Pijete kavu i pitate: „Čime se baviš?“ „Ja sam mađioničar.“
Molim vas, nemojte nikad reći: „Nema šanse!“
Jer ako to učinite, pokrenut ćete
lavinu sranja koju ne može kontrolirati.
„Niste znali da sam mađioničar? Molim vas, pogledajte ovo.
Držim vašu žlicu u ruci.
Gdje je? Nestala je. Gdje je? Nije ovdje.
Evo je.
Sviđa vam se. Imam još.
U ruci je, nestala.
Gdje je? Ovdje?
Ne, ovdje, u vašem uhu. Evo!“
Kava u uhu, neugodno je.
Ali zamislimo
da vam se sviđa
ili ste usred suše,
pa s mađioničarom odete na neko udobnije mjesto.
Negdje s manje svjetla. Nekom drugom glazbom.
Ovo će se dogoditi, kunem se.
„Gledaj, hrpa kondoma različitih boja.
Miješam.
Odaberi koji god kondom želiš, bako…
Mislim, curo.
Izaberi bilo koji. Zapamti. Ne gledam.
Otvorit ću. Što želiš, psa? Evo, za tebe.
Želiš golubicu? Pogledaj ovo.
Golubica.
Želiš nešto složenije? Vidim da ti se sviđa.
Vidim to.
Ovo je najsloženije. Daj, ne odlazi.
Želim se ševiti. Oprosti.
Neću više. Molim te, oprosti.“
Astronaut, vatrogasac
YouTuber, mornar
Nitko ne želi biti mađioničar
Trebamo kirurge i mnogo inženjera
Nitko ne želi biti mađioničar
Tata mi je rekao, a poznaje me
Nemoj biti mađioničar, ne
Jer se mađioničari ne ševe
Mađioničari se ne ševe
Mađioničari se ne ševe i nikad neće
Nikad neće
Imam bolest
Goru od ospica
Prokletstvo koje me ubija i ne prolazi
Ovdje gore možda sam najbolji
Ali nikad se neću poševiti, ne!
Zbog magije
Jer se mađioničari ne ševe
Mađioničari se ne ševe
Mađioničari se ne ševe, ne
Mađioničari se ne ševe
Jer se mađioničari ne ševe
Mađioničari se ne ševe i nikad neće
Dvije stvari. Promašio sam svjetlosni signal.
Tri stvari.
Zaboravio si otvoriti vratašca, tada nestajem.
Treće, smrskao sam jaja.
Razbio sam jaja.
Zajebi to.
Uzbudio sam se.
Obično štitim jaja od djetinjstva.
Sa 17 g. doživio sam nešto nezaboravno.
Hladnoća koja se spušta.
Tako je bolje.
Stiskanje jaja je neopisivo.
Imao sam 17 godina
kad se to dogodilo.
Istuširao sam se, nag, kao i uvijek.
Odem pod tuš, uzmem sapun, pogledam dolje i kažem: „Što je ovo?
Što je bilo?“
Slušajte. Jedno jaje, jedan testis,
bio je znatno veći.
Ne duži.
Čak 98 % muškaraca ima jedan testis duži od drugoga.
U ovom je slučaju bio mnogo veći.
Zamislite veliku mandarinu,
moje je mudo bilo toliko.
Sa 17 godina nisam mogao guglati:
„Što ću s jajetom veličine mandarine?“
Odem tati: „Tata.“ „Što ima?“
„Moramo razgovarati o tvojoj ovisnosti o sladoledu.
Jedno mi je jaje golemo.“
„Kako to misliš? Jesi lud? Pokaži mi muda.“
Pokažem mu.
A on će: „Inés!“
„Ne zovi nju! Ovo su muški problemi! Tinejdžer sam. Odvedi me k jajologu.“
Otišli smo jajologu.
„Što ima, doktore? Kako ste?“
„U čemu je problem?“ pita.
„Dogodilo se nešto čudno.
Ustao sam, otišao pod tuš
i vidio da mi je jedan testis mnogo veći.“
„Bez brige, opusti se. To je normalno.
Testis uvijek natekne između 17. i 18. godine.
S vremenom će se smanjiti. To je zbog hormona.“
„Gospon, ne razumijete. Mnogo je veće od drugoga.“
„Podcjenjuješ me. Cijeli dan gledam muda, znam što govorim.
Jedan testis nabubri i splasne."
„Poput mandarine je, doktore.“ „Molim?“
„Mandarine.“
„Narančasto?“ „Malo.“
„Naborano?“ „Možda.“
„Ima li sjemena?“
„Ne znam, izgleda kao mandarina.“
„Pokaži mi.“ I pokažem.
Kaže: „Čekaj tu. Skini se.“
Ode po stolicu.
Stolice koje svi urolozi,
a koje je odobrio Urološki fakultet,
kupuju isključivo u Urološkoj trgovini,
u Warnesu 743.
U Buenos Airesu. Ne znam u Meksiku.
Kaže on: „Svuci se.“
Ostavio sam čarape. „I čarape.“
Skinem ih. Stavlja rukavice.
Pogleda, kaže: „Opusti se, Fabiáne.“
„Ja nisam Fabián.“
„Ne, ja sam Fabián i poznajem sebe.“
Hvata me za jaja.
Ne!
Lagano stisne svaki testis.
Naravno, više sam osjetio na jednome.
Kaže: „Malo se napni.
Malo više.
Još samo malo.“
Uzima bilježnicu i piše.
"Oteklina testisa. Pacijent, Agustín Aristarán.
Desni testis, 120 bara.
Lijevi, 177 bara.“
Podigne mi zdravi testis i bez upozorenja…
„Oscilacija testisa, zabrinjavajuće.“
Zatim se dogodilo nešto čudno.
Nešto jako čudno.
„Oscilacija, zabrinjavajuće.“
Slušajte ovo, molim vas, postaje čudno.
Čudno do jaja.
Hvata me za jaja, ne gleda ni njih ni mene
i čini se da se telepatski povezuje s mojim jajima.
„Razgovara li s mojim jajima umom?“
Zamislite. Imam 17 godina, maloljetnik, starac me drži za jaja
i mentalno razgovara s njima.
Moram nazvati nekoga.
Počeo sam vrištati za tatom.
Ništa nisam shvaćao.
I onda počne razgovarati s mojim jajima.
„Što ima?“ „Dobro sam. Vi?“
„Dobro.“
Ja ne govorim jajarski.
Onda je tip krenuo i počeo…
ne maziti ih,
nego ih micati kao kastanjete.
Ovako.
Što je bilo?
Što nije u redu s ovim jajima?
Što ne valja s ovim jajima
Koja izgledaju kao mandarina?
Što ne valja?
Što nije u redu s ovim jajima?
Što nije u redu s ovim jajima
Koja izgledaju kao mandarina?
„Graciela, dođi, slikaj.
Ovo je jaje iz udžbenika.
Ovo je sjajno za naše istraživanje. Fotografiraj!“
Izgledaju poput mandarine
Poljubac se možda nije dogodio.
Bio sam u šoku.
Počeo sam se odijevati, a on će:
„Čekaj tu, nag.“
„Što još ima?“ „Opusti se“, kaže.
„Počni trčati.“
„Molim?“ „Počni trčati.“
„Zbilja?“ „Počni trčati.“
„Ako prigušite svjetla, donesete viski…“
„Počni trčati.“ I počnem.
„Ne pokrivaj se.“ „Neću.“
Bila sam sramežljiv. Trčim, on slika i bilježi.
„Ostani u sredini i skoči.“ Skočim.
I dok sam skakao, shvatim,
jer nastojim ne razmišljati o tome što se događa,
shvatim da je ljudsko tijelo
savršen stroj koji su dizajnirali izvanzemaljci. Nemoguće.
Shvatim razlog onoga što sam spomenuo,
zašto je jedan testis duži od drugog kod muškaraca.
Zašto?
Jer, da su iste dužine,
zamislite neandertalce,
kad su morali u lov,
ganjati panteru u džungli.
Bili su goli, odjeća nije bila izmišljena.
Tip trči i možda mora skočiti.
Da su iste dužine, ovo bi se dogodilo. Pljeskali bi kao klakeri.
Budući da je jedan duži, djeluje poput šarke.
Ljudsko je tijelo savršeno.
Skačem dok zamišljam da lovim panteru u šumi,
a tip kaže: „Moramo operirati.
Imaš sve. Jaja su ti propast.
Hidrokela, varikokela,
fimoza, dvostruka preponska kila.“
Jebote…
Tjedan poslije operirali su mi jaja.
Učinili su što su mogli, bilo je svačega.
I tako, jaja poput Tetrisa,
vraćam se životu.
Prije nego što me otpustio, rekao je: „Još nešto.
Za ovo je potrebno šest mjeseci da zacijeli.
Ne smiješ imati spolni odnos barem…
Aha, ti si mađioničar. Nema veze.“
S obzirom na sve to, na operaciju jaja i moje zanimanje,
ništa od ševe, pa se vratim na posao i s guštom sam radio kao mađioničar.
Počeo sam na dječjim zabavama, unosio neke promjene,
jedan tulum vodi do drugoga, pa u školu, vrtić.
Onda sam odradio quinceañeru, vjenčanje,
nešto u tvrtki, radio sam i zarađivao.
Sve na crno, bez računa, bio sam maloljetan pa sam primao na ruke.
Sve stavio u džep.
Prijatelj kaže: „Kupimo pivo.“
"Evo, Rada ima.
Što još? Čokolade. Kupit ću i to.“
Bio sam jedini mađioničar u Bahíji.
Bio sam popularan. Izgurali smo konkurente.
Prijatelji su ih pretukli.
„Želiš malo ovoga?“
Pobili smo zečeve, razbacali karte.
„Nađi trefovu sedmicu.
Govnaru, kreni.“
Nastavljam raditi, dobivam ozbiljan novac,
pomažem, selim se u Buenos Aires.
Bilo mi je teško, ali krenulo je.
Zabave, zabave za djecu, zabave za odrasle.
Počeli su me prepoznavati.
Poštuju me u svijetu mađioničara.
„Rada.“ „Da.“ Što god.
Čile, Urugvaj, Meksiko, Kolumbija, zarađujem dolare.
Grabio sam lovu. Što?
Sve je bilo ovdje.
Želite dolare? Evo.
I dalje sve na crno.
Sve je išlo odlično,
dobro sam zarađivao, lagodno živio, ali nešto…
nešto nije…
činilo se pogrešno.
Nešto u prsima
bilo je…
„Doktore,
ja…
ne osjećam se dobro.
Sve je u redu i odjednom počnem plakati, doktore.
Ne znam je li…
Oprostite, ne mogu govoriti.
Trenutak, doktore.
Proći će.
Ne znam postoji li naziv za ovo.
Znam da ste učili o ovome, ali ja sam na ulici…
Sve je u redu.
Moj je život u redu.
Trčao sam za snovima, uhvatio ih.
Radim ono što volim.
Sve što su mi rekli da će se dogoditi
u stripu, dogodilo se. U redu je.
Ali na ulici sam, vidim psa kako kaka
i zaplačem, doktore.
Vrlo je nestabilno.
Imam posla,
zarađujem,
kolege mi govore: 'Svaka čast.' Bodre me.
Ne mogu uživati, doktore. Pogledajte me.
Osjećam pritisak da zaradim još novca,
pa sam podlegao vječitoj utrci…
Trčanju za novcem.
'Što želiš? Bazen, jahtu?'
Ne bih mogao kupiti jahtu, kamo bih je stavio?
Kamo?
Osjećam…
Poznajete li princa Carlosa?
Jadnik, vidjeli ste ga?
Svaki put pred kamerom trza uhom i traži pomoć.
Potpuno se izgubio.
Govore mu što da radi, kako da se odijeva.
Uvijek.
Osjećam se kao da se vodim pritiskom…
Govore mu što da radi, kako da se odijeva.“
„Tko ti to kaže? Zašto se tako osjećaš?“
„Moj tata, doktore.
Zar ne?
Što mislite, doktore?
Mislite li da je čarobna kutija od Djeda Mraza bila besplatna?
Učinili su to da budem mađioničar.
Što svijet treba? Mađioničare.
Nađete posao, zaradite, očito je, doktore.“
„Oprosti što ti ovo govorim, Agustíne,
ali…
nijedna majka ni otac ne žele da im dijete bude mađioničar.“
„Doktore…
Rekli ste mi istinu.
Imate pravo.
Budala sam, doktore.
Koja budala.
Ja sam potpuni idiot.
Oprostite, ali…
Zašto ovo ne zapisujete?
Agustín Aristarán je idiot. To je dijagnoza.
To je to, doktore.
Ne želim to, jer što sam učinio?
Naradio sam se. A ne želim to.
Ne želim da me neki glas pokreće kao Carlosa.
Ne želim to, doktore.
Dajte mi tablete jer ne znam što da radim.“
Ne želim biti Carlos, ne
Ne želim biti više od vas
Ne želim biti Carlos, ne
Želim birati tko ću biti
„Doktore, kako ste? Pijem tablete od prošlog tjedna.
Tri, ujutro, popodne, navečer.
O, doktore!
Jutarnja mi daje toliko energije!
O, doktore.
Kad mi se mobitel isprazni, stanem kraj njega
i napuni se.
Toliko energije.
Ustajem, 24 stupnja najviša, 21 stupanj najniža.
O, doktore.
Ptice pjevaju i sve je super.
Kad popijem popodnevnu tabletu,
dobro sam i odjednom…
Malo zapnem.
Ali kad popijem večernju tabletu, doktore,
večernja tableta, doktore…
O, doktore, večernja tableta.
O, doktore.
Sljedeći sam dan ovakav,
sav nadrogiran,
pogledam u stranu i vidim Ramba.
'Hej, Rambo. Kako si?'
Gladio sam Ramba, doktore.
'Što želiš, Pupi?'
Zašto ne pijem tu tabletu svaki dan?
Dobro se osjećam. Kako izgledam?
Osjećam se dobro, ne?“
Ne želim biti Carlos, ne
Ne želim biti više od vas
Ne želim biti Carlos, ne
Želim birati tko ću biti
„Doktore, tablete su uravnotežene, dobro sam.
Slušajte, ovo se dogodilo neki dan.
Otišao sam u japansku kemijsku čistionicu,
uzeo mađioničarsko odijelo:
'Jeste očistili? Platit ću sljedeći tjedan.'
Prijatelji smo. Dođem na nastup. Vjerujete da je pomiješao odijela?
Dao mi je drugo odijelo. Potpuno bijelo.
Hlače, sako, košulja, leptir-mašna, sve bijelo, neugodno.
Morao sam nastupiti, pa sam to odjenuo, izašao, oni se smiju:
'Oprostite, bijelo je opet u modi.'
'Izgledam kao štapić za uši.'
Kad sam završio s nastupom, dođe jedna cura i kaže:
'Imate ledene lizalice, sladoled od čokolade?'
Opa!
Moja cura. Izlazimo već deset dana.
Što mislite?
Ne želim biti Carlos, ne
Ne želim biti više od vas
Ne želim biti Carlos, ne
Želim birati tko ću biti
„Doktore, vratio sam se u čistionicu.
Dva tjedna poslije.
'Ne znam da vas ošamarim ili zagrlim.
Promijenili ste mi život.
Dali ste mi odijelo, upoznao sam curu i poslije tri mjeseca živimo zajedno.'
Znate li što je rekao?
Rekao mi je nešto na japanskome.
Slušajte. Pogleda me i kaže…
Govorite li japanski? Ni ja.
Ali mislim da je rekao:
'Katkad, život ti da limunove.'
Ostah bez teksta, doktore.
Uz odijelo, tablete, čistionicu, znate što?
Otpuštam samoga sebe. Nema više tableta.
Vi, Freud i Deleuze možete mi popušiti,
neću ništa, slobodan sam.
Ništa me ne veže, imam curu.“
Ne želim biti Carlos, ne
Ne želim biti više od vas
Ne želim biti Carlos, ne
Želim birati…
Bok, dušo. Kako si?
Da, pjevao sam. Sretan sam, pjevao sam.
Što se dogodilo?
Rekao sam liječniku da odjebe, ne uzimam ništa drugo.
Što?
Pozitivno?
Dva mjeseca? Sranje…
Pozi…
Ali pozitivno…
Pozitivno je dobro, zar ne?
Kako se to dogodilo?
Da, znam kako se to dogodilo.
Jasno se sjećam.
Da, draga.
Ne, samo sam pjevao, nisam očekivao…
Mobitel me nije podsjećao na vijesti koje mijenjaju život.
Da.
Dolazim, dušo. Idem. Morao sam sjesti.
Da.
Odmah dolazim.
Vratit ću se liječniku, ispričati se i popiti tablete.
Dolazim za dva mjeseca, ljubavi.
Da.
Bok. Poljubi si trbuh u moje ime.
Čudno, da.
Bok.
Hladno.
I vjetrovito.
Rekli su mi da ću biti tata u 21. godini.
Uvijek sam bio pragmatičan, i kao dijete.
Devet mjeseci nije bilo komplicirano. Uselili smo se u jednosoban stan.
Devet mjeseci ondje bilo je vrlo jednostavno.
Pobrinuo sam se za dvije stvari,
brinuo sam se o majci svoje kćeri, pazio da sve ima,
a druga, zaključavao sam se u kupaonicu,
svukao se i plakao, klečao pokraj zahoda,
uzimajući drogu za ignoriranje situacije
jer sam se bojao. Postat ću tata.
„Želim biti Carlos.“ „Bit ćeš tata.“
„Što?! Odjebi.“
Uplašio sam se.
Kako ne bih?
No 22. veljače 2006. godine u 14.30 sve se promijenilo.
Bio sam u rađaonici.
Mama moje kćeri svojski se trudila.
„Draga, ne mogu vjerovati.“
A ja sam je bodrio.
„Svi ćemo umrijeti!
Nadam se da ćemo umrijeti, dušo.
Nadam se da će nas uragan odnijeti!
Ne znam što da radim.“
U tom su se trenutku otvorila vrata sobe.
Pojavila se blistava svjetlost.
Na tom su svjetlu trčali jednorozi
s kolibrićima,
a jednorozi su srali
ružine latice posvuda koje su ispisivale
„sreća“, „zabava“,
„beskrajna ljubav“.
Rodila se moja kći Bianca.
„O, kćeri moja!
Bit ćemo tako sretni!
Sve što vidiš je tvoje.
Jednosoban stan,
puno mađioničarskih trikova i ukulele.
Moja kćeri, volim te!“
Sve se odmah promijenilo.
Preselili smo se u veću kuću.
Kupili smo našu prvu nekretninu.
Bila je malo veća, ali bili smo sretni,
Bianca je trčala, uredili smo kuću i preselili se.
Ovladao sam umjetnošću brze selidbe.
Kuća je bila manja nego što smo mislili.
Nedostajala je soba. „Nigdje ne stane, Agustíne.“
„Zašto ne? Samo sruši zid i…“
„Dušo, prestani, to je nemoguće.“
Dva sata poslije, na zidu…
Bacio se. „Moj tata!
Donesi mi sladoled!“
Izvan kontrole.
Pet sati poslije, cijela soba.
„Dušo, objesit ću sliku koju sam uvijek želio u prvome domu.“
„Razgovarajmo.“
„Daj mi trenutak. Zagrij vodu za mate.“
„Nemojmo. Daj.“
Uzmem sliku, objesim je.
„Što je, dušo?“
„Moramo se razići.“
„Mogu skinuti sliku.
Što?
Moramo se razići?
Dobro, moramo se razići.
U redu, odjebat ću, što god.
Dobro. Sad ću se spakirati.
Želiš to? Spakirat ću kofere.
Hoću, nema problema.
Spakirat ću kofere.
Spakirat ću kofere. Jedanput,
dvaput…
I…“
A Bianca će: „Tri!“
„Ne, kćeri!“ I morali smo odseliti.
Vratio sam se u jednosoban stan.
Hladno je. I vjetrovito.
S kovčegom.
Zatvorio sam vrata. Kamera se odmiče.
S kovčegom.
Jedan tjedan sa mnom, jedan s mamom. Uvijek isto.
Prvi tjedan bio je lud, puno odgovornosti.
Moram je svakodnevno hraniti, kupati,
govoriti da joj je život divan i da je svijet sranje.
Sve je bilo na meni. Bianca je imala tri godine.
Što da radim? Kako? Ne.
Nije mogla umrijeti kod mene. Da jest, izgubio bih. Ne! Brinuo sam se o njoj.
Bilo je lijepo, često smo se igrali.
Stalno.
„Evo Bianca hoda! Baš slatko!
Obilazi i prolazi stol.
Pokraj metle i još dolazi.
Uspjela je. Pogodak!
Hvala mami što si me učinila Argentincem dok je Bianca bila tu!“
Stalno smo se igrali.
Kad ste mlad tata ili tata općenito,
bliže ste igranju, igri s bilo čime,
šminkom, perikom, baš smo se igrali.
Bianca i ja imali smo sjajnu igru.
Volim govoriti o tome jer će možda roditelj
s vrtićkom djecom koji gleda reći:
„Zašto ne igraš njihovu igru?“
Bianca je tada imala četiri godine.
Imala je…
točno četiri godine.
Igra je laka, jednostavna.
Trebate dva sudionika, odraslu osobu i dijete.
Zanimljivo da to nitko ne spominje.
Ne kažeš: „Igrajmo se.“
Da sam pitao, mislim da me ne bi mogla odbiti.
Ali ako igra počne sama, bilo je zanimljivije
jer niste znali kad će početi. Lako je.
Odjednom bi mračna duša napala moje tijelo.
Vrag, Sotona, Belzebub.
„Bianca.“
Pao sam na pod.
Počeo sam se tresti.
Sotonski napad.
Samo je jedna osoba u kući
znala pravi ritual za izbacivanje vraga iz mene. Bianca.
Imala je samo četiri godine:
„Izlazi iz tatina dijela.
Van, Sotono i zli arkanđeli. Van, Belzebube!“
Ustao bih, zagrlio je, tješila bi me.
Dok sam se ja čistio,
Bianca je iscrtala krug solju i crnom svijećom
s obrnutim križem označila je ukleto područje.
Igra.
Sviđala mi se.
Bilo je zanimljivo. Razgovarao sam s ravnateljicom.
Rekla je: „Prestani, stari.“
Ali svidjelo mi se i Bianca je bila uzbuđena.
Sviđala joj se igra.
Napravio sam joj pribor za egzorcizam s lijepom drvenom kutijom.
Imala je uže od češnjaka,
mali kolac i čekić,
malo svete vode koju smo ukrali iz obližnje crkve.
Rekla je: „Svećenik je s ministrantima!“
Uzeo sam svetu vodu u staklenku,
onda smo je podijelili kod kuće.
Prijatelj je rekao: „Ne možeš krasti svetu vodu iz crkve.“
„Ali ako kradem iz crkve, to se poništava.“
Kvragu. Radina kompromitirajuća izjava
jer komedija katkad može reći istinu.
Budala.
Nakon što sam shvatio da je krađa svete vode pogrešna,
otišao sam na internet.
„Kako blagosloviti vodu iz slavine?“
Isto kao i svećenici, ali bez državne plaće.
Rada se ne boji društvene kritike i opet napada.
Napravio sam joj odličan križ,
znam s drvom, sjajan križ od fuksije.
Umjesto Isusa Krista, upečatljiva prizora,
čovjeka punog čavala i krvi,
zalijepio sam plastičnu lutku.
Nagu, plače šljokice.
Poput djevice koja plače šljokice.
Sjajno, s fantastičnom frizurom.
A na lutku sam napisao…
Znate kako u filmovima,
kad postoji nešto sotonsko, pišu riječi obrnuto?
Napisao sam „Oko“, „Neuquén“, „Radar“.
Bianca je imala križ, bila je mala,
križ je bio tako velik, u kutiji za egzorcizam.
„Jesi li dobro?“ „Da, dušo.“
„Samo mi javi.“
I povremeno bi me polila svetom vodom.
Jadna Bianca. Bila je toliko uzbuđena da sam je jednog dana uhvatio
kako nosi pribor za egzorcizam u vrtić.
„Što je to?“
„Što ako se dogodi Fermínu?“
„Dušo, ostavi to ovdje.
Daj, to je samo igra. Idi.“
Ne zamjeram joj.
Bianca je bila tako nevina.
I meni se to dogodilo. Idiot.
Bio sam dobro, radio sam na računalu,
kad me vrag obuzeo.
Počeo sam se tresti.
A Bianca nije bila ondje. Nadrljao sam. Srećom, majstor je popravljao grijač.
„Što da radim?“
„Nazovi Biancu!“ Mrmljao sam.
Morao je ići u vrtić po Biancu i potpisati.
„Tko je vodi?“ „Majstor.“
„Razlog?“ „Tata je opsjednut.“
„Samo je odvedite.“ Već su me poznavali.
Bianca je došla i odmah ga istjerala. Bianca je znala. Majstor nije.
Napokon sam shvatio da ta igra nije toliko normalna
kad je Bianca htjela pozvati Vicky, prijateljicu iz vrtića,
na čaj da se igraju i gledaju crtiće.
Razgovarao sam s tatom Fabiánom.
„Čuvat ću cure.“ „Svratit ću poslije.“
„Oponašaj trubu! Sjajno.“
I otišao sam kući.
Bilo nam je odlično, Bianca je pila mlijeko i gledala crtiće.
„Danas ću biti dobar.
Danas nema vraga.
Ne!
Ne danas, Vicky je ovdje. Danas nema vraga. Uplašit će se.
Bianca? Ne! Ne danas.“
„Dobro si?“
„Ne brini se. Danas se ništa neće dogoditi.“
Nisam to mogao kontrolirati.
Pao sam.
Učinio sam to s egzorcizmom.
Bale, nisam mogao razumjeti.
Vrag je bio jako ljut.
Bianca kaže: „Van, duše. Van, Sotono i zli arkanđeli.
Van, Belzebube!“
Ustanem.
Bianca me grli, tješi, bio sam u šoku.
„Tata, smrdiš na govno.“ „Dobro, idem.“
Vraćam se iz kupaonice.
Vrag je izašao iz mene, no ušao je u Vicky. Bila je ovakva.
„Nazovite…
nazovite mog tatu.
Nazovite moga tatu.“
„Vicky, u redu je, to je samo igra…“
„Nazovite mog tatu.
Tatu.
Tatu.“
„Vicky, to je igra…“
„Nazovite mog tatu.“
„Bianca, učini nešto!“
„Van iz Vicky, duše! Van, Sotono i zli arkanđeli.“
Udarila ju je lovorom.
„Dušo, prestani.“
Nazvao sam tatu.
„Fabiáne, dođi po kćer, ne znam što je.“
Tip dođe.
Nisam znao da su kršćanska obitelj.
Vidio je Vicky. „Gle, katkad vrag uđe u mene.“
„Zato sam ja ovdje“, kaže Bianca s križem.
„Bianca, idi u svoju sobu.
Ovo je za odrasle. Ja ću to riješiti.“
„Ne znam.“
Podigli smo malenu.
Bila je kruta kao daska.
Morali smo je baciti na stražnje sjedalo. Pod kutom da se vrata zatvore.
Neću zaboraviti taj dan. Jadna Vicky.
Bila je ovakva.
Prije odlaska kaže mi: „Baš si šupak.“
„Oprosti? Kako to misliš?“ „Ti si šupak.
Odrasti. Imaš žvrljotine na rukama.
Skačeš cijeli dan, što ti je s glavom?
Ne brini se zbog moje kćeri.
Idem ravno u pentekostnu crkvu,
odvest ćemo je do bazena sa svetom vodom,
ali tvoja kći…
Cijeli dan ovako, što ti je?
Ispast će loša.
Kad bude htjela biti zubarica, odvjetnica, arhitektica,
tko joj je uzor? Tata govnar?
Što će kao odvjetnica?
'Gospođo sutkinjo, ovo je dokaz za predmet.'
Jesi li ti glup? Odrasti!
Odrasti.“
A ja…
„Ja?“
To sam učinio.
Serendipitet
Halo?
Draga. Oprosti, bivša draga.
Navika.
Je li te nazvao? Kakva tužibaba.
Samo smo se igrali.
Samo malo. Ali uvijek…
Nisam znao da će…
Pretjerao sam, žao mi je.
Serendipitet
Vrlo sretan nalaz
Vrijedan i neočekivan
Koji se dogodi iznenada
Jako si ljuta. Nedostajem li ti? Ne.
To može biti i čovjekov talent
Da shvati da je našao nešto važno
Što nije tražio
Razumiješ li?
Pokušavaš objasniti, ali ne možeš ovo objasniti.
Život nudi putove, a ti odabereš neke ili ne.
Oprosti na metafori,
ali znaš kad urediš sobu za dva sata ili objesiš sliku?
Život te može izbaciti.
To je samo prizor.
Kao što su rekli u čistionici.
Sjećaš se što je djelatnik rekao?
„Katkad ti život može dati limun.“
Nisi htio limunove.
Što onda? Ljutiš se na limunove?
Ne, napraviš limunadu. To.
Neočekivana ljubav možda putuje do vas
U autobusu, nesvjesno zaljubljeni
Putovi i prečaci, posao i jučer
Cura, droga, novac, prošlost ili što imaš
Moraš to prihvatiti kako jest
Moraš to uzeti ili ostaviti
Kad otvorim vrata
Otvore se i sva ostala
Ali Bianca se zabavlja.
Serendipitet
Bianca će biti što god želi, umjetnica, odvjetnica, ne znam.
Saznat će kao ti i ja…
Propustiš stajalište
Silaziš kamo god
Možda se tvoj život promijeni
U tren oka
Uspjeh i neuspjeh
Sudbina i nepoznato
Kolesterol i zabave
Strpljenje ili želja
Puštanje ili zadržavanje
Gubitak je ili puštanje da pobijede
Hodaš, nema staze
Snalaziš se putem
Serendipitet
Najbolja si majka koju je Bianca mogla imati.
Serendipitet
Moram ići. Bok!
Zadrži mi sliku.
Djed Mraz, moji roditelji, moj brat
Carlos i trik s jajima
Nisam htio biti mađioničar
Jer se mađioničari nikad ne ševe
Mađioničari se ne ševe
Mađioničari se ne ševe i nikad neće
Prvi sam put ševio s 19 godina
Rastava i ljubav
Ako nešto znam
Onda da je sve bolje
Možeš to uzeti ili ostaviti
Moraš znati da najbolje još nije došlo
Sve ti daje nešto
Bianca je najljepša
Bianca
Najbolja si
Bianca
Super mi je
Što sam
Tvoj tata
Kad smo mali, kažu nam
da je život ravna linija.
Da ako sve radite ispravno,
učite, radite,
zaljubite se, vjenčate, imate djecu,
doći ćete, bez ikakvih problema,
od točke A do točke B.
Ravna linija?
Sranje.
Meni je život kad napuštaš roditeljsku kuću,
kad se zaljubiš
i kad te ljubav izbaci.
Kad ostvariš svoj san
i shvatiš da je malo dosadan.
Kad zarađuješ.
Kad nemaš love.
Kad imaš dijete s 22 godine.
Kad se dogodi neočekivano.
Smatram da postoje dva gledišta.
Možeš se ljutiti, psovati, plakati, iskaljivati se
na sve jer život ne ide kako ste planirali
ili kako su vam rekli da će se odvijati.
Ili zbilja možete odrasti.
I shvatiti da je sve, dobro, loše, ružno,
lijepo, čudesno, nepredvidivo…
životna šansa koju vam svaki dan pruža
da hodate novim putem.
Odrastanje je kad radiš isto
Bez obzira na to što ostali misle
Odrastanje je kad radiš isto
Ma što oni mislili…
Ma što oni mislili
Kupio sam ga.
Neslomljivi plastični kamion.
Serendipitet
Ipak nisi pogriješio, Djede Mraze.
Je'n, dva…
Je'n, dva, tri, sad!
Nitko nije došao.
Prijevod titlova: Željko Radić