Downloaded from YTS.MX
Nem!
Tíz másodperc, és kezdjük!
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Menjetek! - Nem megy, Paolo.
- Mi van már? - Kikészültem.
- Miért? - Félek.
Hogyhogy? Ez a második saját Netflix-műsorod.
- Menni fog. - Nem akarom.
Be vagyok tojva.
Képtelen vagyok rá.
Három hónapig gyakoroltad.
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Jó leszel.
- Koncentrálj! - Jó.
Emlékszel, mit mondtál Biancának amikor a gimit kezdte?
- Hogy semmi értelme. - Nem erre gondoltam.
- Hogy lógjon amennyit bír. - Nem!
Félt belépni az ajtón, és te a szemébe nézve azt mondtad:
„Kicsim, nem az a bátor, aki nem fél,
hanem aki megteszi azt, amitől fél.
Én ilyet nem mondtam.
És ha mondtam, baromság. Nem segít.
Lélegezz!
AUGUSTIN „RADA VAGYOK” ARISTARÁN
Nem megy.
Már ki van fizetve.
Nem bonthatjuk fel a szerződést.
Számolj háromig!
Egy…
Kettő… Mehetsz!
De nincs itt senki.
Szemét!
SZERENCSÉS VÉLETLEN
Na jó.
A magányt sokféleképp le lehet írni.
Egy kisgyerek bevásárlóközpontban, aki nem találja a szüleit.
Elveszett, nem tudja, mit tegyen.
Egy beduin a Szaharában,
körülötte csak homok, és egyetlen társa a nap.
Egy felborult vitorlás, hányódva a nyílt tengeren.
Egyedül.
Kisgyerek a vitorláson, körülötte homok,
a nap van csak vele, és egy beduin a kabinban.
De akarod, tudni, milyen egy magányos humorista?
Ilyen.
Egy teljesen üres nézőtérrel.
Buenos Aires egyik legfontosabb színházában,
1300 üres ülőhellyel.
Egyetlen néző nélkül. Világjárvány van, nincs itt senki.
Csak a kamerák.
Ebben a műsorban gépi nevetés lesz.
Konzervnevetés.
Ha minden rendben megy, az Önök nevetése majd elfedi.
A konzervnevetés olyan a magányos humoristának,
mint a homeopátia.
Nem tudjuk, működik-e, de ad egy kis jó érzést.
Tudják, milyen most itt?
Hideg van. Fúj szél.
Pedig megszokhattam volna, hisz Bahía Blancában születtem.
437 kilométerre a fővárostól,
ahol most vagyunk,
a tenger mellett. Hideg és szeles.
A szél Bahía Blancában a semmiből jön elő.
Jön, és fuccs a terveidnek.
Mi őslakók, tudunk 45 fokos szögben járni,
hogy a szél le ne ültessen minket.
A családom baszk és olasz eredetű, nagyon intenzívek és szenvedélyesek.
Éppen hogy középosztály.
A legszéle. A pénztelen széle.
Monte Hermosóba jártunk nyaralni.
Azért, mert szép? Nem, mert közel volt és olcsó.
Anya, apa, a testvérem és én elutaztunk Monte Hermosóba.
Hogy hova mentünk? A partra, de csakis a partra.
Kizárólag a partra.
Nem mentünk ebédelni, nem ettünk főtt kukoricát a strandon,
se fagyi, se semmi.
Az árusok leolvasták a szüleimről a pénztelenséget,
nálunk nem is próbálkoztak.
„Jégnyalóka, csokis jégkré…
m!”
Velünk nem foglalkoztak, energiapazarlás lett volna.
Imádtam az éjszakákat ott.
A játékterembe mentünk.
Az egyik sarokban
egy csomó gyerek videójátékozott önfeledten.
engem leültetnek a szimulátorhoz..
Megfogom a kormányt, kezdek vezetni.
Első kanyar, bumm, neki a falnak.
„Mi? Én kanyarodtam!”
Újrakezdem.
Ugyanaz a sarok, bumm, neki a falnak. „Anya, én kanyarodtam!”
Még egyszer. Megint a sarok, megint a fal.
„Dobjon be egy érmét!”
Átnézek a gyerekekre.
Egy vakondos játékkal játszanak.
A vakond előbújik, te meg ráütsz.
Minél több vakondot csapsz le időn belül,
annál több jegyet kapsz, és ha elviszed a büfébe,
2000 jegyért adnak egy nyalókát.
És én ott vártam vagy 20 percig egy vakondra.
„Anya, ez elromlott..”
„Nem, Agustín, csak januárban nincsenek vakondok.”
„Becsapnak minket, Manuel.”
Manuel a testvérem. „A zseton hiányzik.”
A gilisztás játéknál jöttem rá a szüleim trükkjére.
Ez egy üvegszálas anyagból készült giliszta volt.
Koreai zene szól,
a gyerek ráül,
a giliszta tekereg a zenére,
a szülők pedig csendben várnak.
Nálam fordítva volt. Én ráültem,
a féreg nem mozdult, a szüleim meg így csináltak,
mert becsaptak, persze.
Szégyellték, hogy nincs pénzük.
Kétévente elköltöztünk.
Ha a szerződés lejárt, el kellett költöznünk.
Nem tudták megújítani, újat kellett keresni,
néha olcsóbbat, amit találtak.
A szüleim szégyellték ezt. Nem tudom, miért, de szégyellték.
Azt akarták, hogy a tesóm és én ne vegyük észre, hogy elköltöztünk.
Hogy mit csináltak? Zseniális.
A házat pont úgy rendezték be, mint a régit.
„Tudom, hogy elköltöztünk, apa.
Teljesen nyilvánvaló.
Átmentem játszani a szomszéd Martinnal,
és a csöngésre egy bácsi jött ki járókerettel.
Ha nem ő Benjamin Button, és nem szív cracket, mi költöztünk el,
mert tegnap még nem volt semmi baja.”
A sok költözéstől félős,
ijedős személyiségem alakult ki.
Eleinte bátor voltam, nem féltem a sötéttől vagy a szörnyektől,
de a sok költözés, a sok új zaj miatt
sokszor érezte úgy: „Van ott valami, biztos kísértet”
Még most se szeretem a horrorfilmeket.
Nem is nézek ilyeneket. Soha. Horrort soha.
Szörnyes filmet se.
Félni kezdek, rémálmaim lesznek.
A Szörny Rt. a maximum, esetleg.
A barátnőm, Fernanda azt mondja egyszer:
„Nézzük meg az új horrorfilmet, Az apácát!
Egy sátáni apáca, aki mindenkit megöl.
Ne, drágám, az félelmetes.
„Agustín, ne hülyéskedj, nem kell tőle félni.”
„Nem akarom.”
„Nézzük meg, ez egy randi!”
„Nem akarom.”
Azt gondoltam: „Fel kell nőnöm. Megnézem legalább a trailert.”
Megkeresem, elindítom.
Így kezdődik: „Egy kápolna, egy apáca…”
Elönt a rémület. Tetőtől talpig.
A trailert se bírtam megnézni. Nem szeretem a horrort.
Annyit emlegetik ezt a Stanger Things sorozatot.
„Nézd meg, három évad is van"
Nem akarom, félek. Rémálmaim lesznek.
Nézd meg!
Az autópályán is ezt látom: Stranger Things.
„Nézd meg,
a kopasz lány a gondolataival vált csatornákat.”
Nem érdekel a Stranger Things.
Csak erőltetik,
végül azt mondom: „Nem maradhatok le, megnézem.”
Egyedül nem merem, így a 12 éves lányomat kérem:
„Nézzük a Stranger Things-t!” „De félelmetes.”
„Bianca, nézzük meg!”
„Rosszat álmodok majd.”
"Drágám, nőj fel, ez butaság! Nézzük meg, nem nagy ügy.”
„Apa, ijesztő lesz.”
Itt én vagyok a főnök, a Stranger Things-t nézzük.
Szóval beteszem, elindítom a Stanger Things-t.
Egy részt bírtunk megnézni. Világos nappal volt, délután.
Este pedig: „Igaziból nem léteznek.
A Demogorgon gumiból van. Csak film.”
Ezt Bianca mondja, én az ágyamban reszketek.
Nem szeretem a horrorfilmeket.
Eszembe jut az apám.
Mindig erőteljes hapsi volt. Mozgásban, mindenben.
Az öregem erőteljes és ideges.
Veszélyes kombináció. Kezelhetetlen.
Kibírhatatlan. Tényleg folyton pörög.
Akkor is pörög, ha feltesz egy kérdést.
Rögtön felel is rá.
Kibírhatatlan. „Hogy vagy? Jól? Igen, úgy látom.
Tegnap nem igazán, de ma igen. Láttam a videódat.
Bianca jól van? Biztos jól van.
Felveszi a Netflix a Serendipiát?
A kürtöt bele kell tenni. Azt imádja mindenki.
’Fújd a kürtöt, Rada!’, az isteni.
Bianca orvostudományt tanul?"
„Apa, Bianca 14 éves. Állj le”
Nem lehet szóhoz jutni, túlságosan pörög.
A cipőjét húzza, amikor még zoknit sem vett. Kibírhatatlan.
Amikor orrot fúj,
annyira fújja, hogy mindig attól féltünk,
agyvérzést kap, és nyomorék lesz.
Amikor megy, olyan erővel rakja a lábát, hogy visszapattan.
Erőteljes. Túl erőteljes.
Amikor fagyit eszik,
azt mondja, lefagy az agya.
Amíg anya nem jön a meleg törölközővel,
nem hagyja abba.
Nagyon pörög az öreg.
Van egy történet. Barátoknak szoktam mesélni,
és tökéletesen leírja őt. Elmondjam?
Igen? Ne? Nem is tudom.
Elmondom. Rövid.
Kicsit eltér a forgatókönyvtől, de jó.
Apám kerámiákat szokott csinálni. Dolgokat agyagból, valamiket.
Kreatív fickó, fából is csinál mindenfélét.
és ebből én is örököltem valamit.
Egyszer hazalátogatok Bahía Blancába.
Maté teát iszunk, és apám azt mondja:
„Gyere ide, Agustín!
Na, nem jössz ide?”
Odamegyek. „Mizu, apa?”
„Figyelj! Tudod, mit?”
„Lassíts, fogalmam sincs…”
”Figyelj!
Egy ideje már,
nincs semmi ötletem a kerámiákhoz.
Te művész vagy…
Olvastam,
hogy a művészek serkenteni szokták a képzeletüket.
Van neked olyan?”
„Nem értem.”
„Bármi”, mondja. "Apa?
Te most...
Te most füvet kérsz tőlem?”
„Ne! Anyád meghallja!”
"Anya is szívott már a barátaival Montéban.
Ne butáskodj, ne kérj illegális dolgot!
Nekem nincs, nem használom.
Komolyan.
Ráadásul valamennyire ismert ember vagyok,
példát kell mutatnom.
Tényleg nincs füvem.
Különben ma átjött hozzám Ruter…
Ismered? Egy régi barátom.
Gazdálkodik, van egy kis kertje, és szeret kísérletezni.
Hibridek, növénykeresztezés paradicsom, bazsalikom,
és egy kismadár hozott véletlenül egy magot,
és most hegyekben áll nála a fű.
Van mindenféle: kriptonit, mandurria,
somba, teque , puppy, rusca.
Iszonyatosan beállsz tőle.”
„És most hozott nekem egy üveggel.
De óvatosan kell.
Szívsz egyet, és vársz.
Mintha horgásznál. Bedobod, és vársz a kapásra.
Óvatos legyél, mert te nagyon be tudsz pörögni”
„Ugyan, mit…” „Apa, kérlek!”
Odaadom az üveget, és visszamegyek Buenos Airesbe.
Jóval ezután Córdoba városában voltam,
egy régebbi műsorból tartottunk dupla előadást.
Kimegyek az öltözőbe két előadás között,
ránézek a telefonra,
tizenkét nem fogadott hívás volt az USA-ban élő bátyámtól,
és 14 anyától.
Egyértelmű volt, hogy apa tragikus hirtelenséggel meghalt.
Különben ő is hívott volna.
Felhívom a bátyámat, és azon gondolkozom,
„Elmondtam mindent, amit akartam? Elköszöntem rendesen?”
„Manuel, mi történt?”
„Hívd fel anyát, apa megőrült!”
„Mi történt, mama?”
„Mit adtál az apádnak? Be van állva.”
Kábé így csináltam.
A háttérből ez hallatszott: „Legális marihuánát!”
Láttam magam előtt ahogy futkos körbe.
„Nyugodj meg, anya!”
„Agustín, hívjam a 911-et?”
„Nehogy, egy fél kiló fű van ott, börtönbe kerülünk.
Bianca is.
Nyugodj meg anya, kérlek!”
„Mit csináljak vele?”
„Vidd a levegőre!” „Nem akar."
„Dobj ki egy sütit, akkor kimegy.
Amikor elfogy, és kezd járkálni,
locsold le, és ha magához tért,
adj neki kakaót vagy üdítőt, sok cukorral.
A zenekarban a fiúk azt mondják,
a cukor lebontja a THC-t, és kijózanodik.
Szia!”
Na így pörög az apám. Elviselhetetlen. Nagyon intenzív.
Egyszer…
Egyszer költöztünk,
és a ház kisebb volt, mint a régi.
Kibírhatatlan. Apám azt mondja „Innen hiányzik egy szoba.”
„Apa, ezt eddig is láttad.”
„De egy szoba hiányzik”
De ha nincs hely rá.”
„Miért nincs? A lichthófba teszek egy gerendát, kiütök egy falat,
egy fémlemez, egy ablak, egy ventilátor,
egy számítógép, pár festmény és kész.”
„Apa, nem építhetsz szobát a lichthófba.”
„Nem?” Két órával később nekiesik a falnak,
kiüti, gerenda be, rá a lemezek.
Egy új szoba… öt óra alatt.
Csodálatos. Kábelezés, világítás, minden tökéletes.
Anya, ahogy mindig,
kezében matéteával éljenzi apát:
„Roberto, te hülye vagy.
Másfél év múlva elöltözünk. Ez tiszta pénzkidobás.”
A konyha kisebb.
A mosdó nagyobb.
Kezes nélkül senki vagyok.
Minden portás neve Ramón.
Két évente eléneklem neki,
Gyere vacsorázni, de korán!
Nem találok semmit, minden elpakoltam,
A földszintről a hatodikra költöztem.
Elveszett a kulcsom, vagy rossz helyre jöttem megint.
Egy hónap az előleg,
Egy, kettő, vagy három a kaució.
A fővárostól jóváhagyás kéne.
Nem hiszem, hogy itt fogok lakni.
Nem!
Nem hiszek a rúnákban.
De a tarot-ban se.
Ludovica szerint a kínai naptár szerint
én bérlő vagyok.
A szájharmonika.
Volt egy…Én…
Van egy harmonikás doboz,
kamera, videómagnó…
Megvan… Felcímkéztem.
A francba!
Nincs sok csomagom, könnyen fúj a szél
Lakásom nincs igazán.
Egy ukulele, egy ágy és a ruhák.
Kétévente mennem kell.
Nem bírom a szomszédom.
Nem beszélünk, ez bőr-kérdés.
Utálom a szaros kutyáját.
Ő azért utál, mert füvezek.
Apám az. Nem az én hibám!
Nem hiszek a rúnákban.
Nem.
Nem dőlök be a tarot-nak.
Ludovica szerint, a kínai naptár szerint
én bérlő vagyok.
Tetszik ez a Broadway musical befejezés a képzeletbeli kalappal.
„A játékokkal való költözésnél
a fő szempont az, hogy kicsi legyen, hordozható,
és könnyen beférjen a dobozba.”
A szüleim ezt mondták.
Két játékom volt.
És elégedett voltam velük.
Egy fehér nindzsa és Rambo.
Emlékeztek Rambóra?
Csodálatos volt, ugye? Én jól emlékszem…
Rambónak testhezálló farmere volt.
Olyan szűk, amilyen akkoriban nem is létezett,
és Rambónak vastag combja volt, és ekkora ágyéka,
„Mi az, Rambó, mi történt? ez a sok edzéstől van?”
Ekkora karok, kötés a fejen és izzadt, hosszú haj.
Milyen jól nézett ki.
Egy hosszú kés bőrtokban.
Olyan volt, mint egy újabb pénisz.
Ránéztem, és azt mondtam: „Na Rambo, gyere csak!”
„Megöllek, gazember” - mondja a nindzsa.
„Rohadtul lemészárollak.” „Gyerünk, gyerünk!”
Egy kis csókolózás is volt.
A babákkal. Ti nem csináltátok?
Ti nem forgattátok, és csináltatok mindenfélét?
Nagyon rugalmasak, mindenféle pózt lehetett.
Valami káma… 69? Senki?
Nem?
Nem…
Komolyan soha? Senki nem dugott a fenekébe Rambót?
6 vagy 7 évesen? Nem?
Én igen. Egyfajta…
önfelfedezés babákkal.
Kicsit eluralkodott rajtam ez a babás szex téma.
Elrejtettem Rambót, és vittem mindenhova.
Az unokatesóm, Paula, az utca másik oldalán lakott.
Nekik más volt az anyagi helyzetük, lenyűgöző babaháza volt…
14 babával.
Vittem Rambót is, amikor átmentem játszani,
kinyitom az ajtót, becsempészem.
„Ez csúnya lesz” - gondolom.
Egy totál kisminkelt Rambóval mentem haza.
„Jól van, Rambo! Ez a haladó szellem” és megőriztem.
Rambo, a babák és a fehér nindzsa semmit nem számítottak ahhoz képest,
amennyire akartam, hogy megvegyék azt, amire annyira vágytam.
Nem kaptam meg.
Egy teljesen egyszerű játék volt, és nekem semmi más nem kellett.
Nem kell születésnap, nem eszek egy hétig semmit,
mit tegyek?… A vágyam…
egy műanyag dömper volt,
a törhetetlen fajtájú.
Nem tudom, milyen anyag volt,
de az amerikai hadsereg tanknak használja.
Egy törhetetlen dömper.
„Anya, vedd meg nekem a kamiont! Apa! Soha nem kérek mást.
Vegyétek meg a dömpert! A dömpert.
Dömper, dömper…”
Nem vették meg.
Nem.
De én egy nagyon okos hatéves voltam.
Azt gondoltam: „Megszerzem magamnak
a törhetetlen dömpert.”
Fogtam egy tollat és egy papírt, és írni kezdtem:
„Kedves Mikulás!
Szeretném, ha most karácsonykor
hoznál egy törhetetlen műanyag dömpert.
Szeretettel, Agustín Aristarán.
Utóirat: Ne feledd, idén háromszor is költöztünk.
Nehogy rossz címre vidd!
Szeretettel, Agustín Aristarán, ismét”
Rajzoltam karácsonyfát,
karácsonyi tonhalas borjúszeletet, almabort,
és sok-sok havat, ahogy az argentin decemberhez illik.
Augusztus 22-én küldtem el a levelet.
Izgatottan és reménykedve vártam.
A nappaliban ültem,
ott, ahol a karácsonyfa szokott állni.
Két nap múlva anya azt mondja:
"Agustín, beszélgettünk apáddal,
és szerintünk a törhetetlen dömper kicsit drága lenne
a Mikulásnak.”
„Disznók!
Megnézitek a leveleimet?"
Írok egy másik levelet.
„Kedves Mikulás!
Mivel ebben a házban nem tisztelik
a levéltitkot,
most másképp fogalmazok.
Ismered Mariano Brancamontét, az iskolatársamat,
aki szőke, hülyén néz ki, és mögöttem ül?
Tavaly szörnyű rossz volt,
mégis 18 sebességes mountain bike-ot hoztál neki lámpákkal.
Nekem pedig, aki olyan jó voltam, mint még soha,
egy Hihetetlen Hulkos buborékfújót hoztál.
Utállak, Mikulás.
Remélem, idén karácsonykor
hozol nekem egy törhetetlen műanyag dömpert,
mert ha nem, felgyújtom a szánkódat, a rénszarvasodat,
és az összes többi vacakodat.
Hülye!
Szeretettel, Agustín Aristarán.”
És elküldtem a levelet.
December 24.-én izgatottan ébredtem.
„Mama, hol van? Mikor jön a Mikulás?
Ma van a 24-e. Ma este jön a Mikulás
Mikor jön? Hol van apa? Hol?
Jégkrémet eszik? Apa!”
„Mi van?”
„Hagyd abba a fagyizást apa, kérlek!
Nem kéne készülni? Muszáj, hogy jöjjön már a Télapó.
Tegyük oda a mogyorót!” Odatettük.
„Az almabor meleg!”
„Rakd a hűtőbe!” „Még mindig meleg!”
„A fagyasztóba!” „Még mindig meleg.”
„Zárd be az ajtaját!” Bezárom.
„Apa, megvetted a petárdákat?”
„Igen, nézd!”
„És a Télapó?” „Éjfélkor jön.”
„Mennyi az idő?” „Éjfél.”
És ott van.
Az ajándék, amire vágytam.
A törhetetlen műanyag dömper!
Azt hittem, kicsit nagyobb.
Ugye, az lesz?
Ez furcsa.
A Télapó írása olyan, mint anyáé.
Ledobálom a papírt, mint egy sztriptíztáncosnő a ruháit.
Bűvészkészlet?
Télapó…
Nem tudsz olvasni, vagy hülye vagy?
Azt írtam, „Törhetetlen műanyag dömper”.
Nem akarok bűvész lenni.
Én billenős dömperrel akarok körbemenni a világon.
BŰVÉSZ BEMUTATÓ
„Legyél varázsló!
Utasítások. A tojás eltüntetése.
Fogd a piros poharat és mutasd meg a közönségnek!”
Itt nincs senki.
„Nyisd ki a poharat, lesz benne egy tojás.
Vedd ki a tojást, és mutasd fel az üres poharat!
Csukd le a poharat, és tedd a tojást a jobb zsebedbe!
Nézz a közönségre!”
Még mindig senki.
„Csettints az ujjaiddal, és mondd el a varázsigét!
’Abraca…”Elmész a francba, Télapó!
„Látni fogod, hogy a tojás eltűnt a zsebedből
és megjelenik…” Ne!
Nem!
Megjelenik, eltűnik.
Hosszú bajusz, rövid bajusz.
Hova lett a tojás? Itt van.
A kezemben van, és most eltűnt.
Hová lett? Itt van.
A kezemben tartom, kihúzom, feldobom, és az orromban van.
És így történt, hogy akaratom ellenére,
hatévesen, Bahía Blancában
megszületett a bűvész…
Rada!
Micsoda varázslat!
Köszönöm a tapsot.
Érzem az elismerést, érzem a sikert!
Teljesen beleőrültem…
Nézd a zsebkendőt!
Ki hitte volna?
Ez igazi varázslat.
Ha átjön egy rokon, mit csinál a kis Agus?
Káprázatos bűvészműsorral lepi meg őket.
És a rokonok kezdtek kevesebbet jönni.
A bűvészet rabja lettem.
Galamb, zsebkendő, érme, mindenféle tárgyak,
szivar, ami megjelenik és eltűnik.
Egy rokon azért mindig átjött. A nagyi, matét inni a szüleimmel.
„Nagyi, van egy nagyszerű kártyatrükköm.
Gyakoroltam. Hihetetlen lesz.
Nagyi, nézd ezeket kártyákat!” Megmutatom, és megkeverem.
És keverek.
„Bármelyiket választhatod, mindegy melyiket.
Válassz egyet, jegyezd meg, és tedd vissza! Tökéletes.”
Újra és újra megkeverem.
Keverek, és egy kártya kirepül.
Felveszem, hátam mögött feldobom, és elkapom.
„Nagyi, a kártyád!”
„Elfelejtettem, mi volt.” Ez szemétség.
Vén boszorkány! Nem lehetett azt mondani, treff hetes?
Káró nyolcas, Bak négyes, Batman ötös.
Tökmindegy, kit érdekel?
Belebolondultam a bűvészkedésbe.
Nem tudtam abbahagyni. Egész nap varázsoltam.
Varázsoltam a suliban, a barátomnál,
focizás közben.
Kamaszkoromban, a bulikon, még mindig bűvészkedtem.
„Te mit kérsz?”
„Káró négyest.” - mondom én. „Hagyjál már!”
Totálisan beleörültem a bűvészetbe.
A barátom, Gonzalo azt mondja egyszer:
„Rada, te mindig csak bűvészkedsz?”
„Bűvészet!” mondom én. És előhúzok egy zsebkendőt.
Egy autót, egy vízmelegítőt.
Őrjöngve bűvészkedtem.
„És mást nem csinálsz?” „Bűvészkedni, bűvészkedni” - mondom én.
„A lányok nem tetszenek? Nem akarsz velük lefeküdni?”
„Igazad van.”
Még szűz voltam.
Még nem feküdtem le senkivel. 17 évesen már muszáj.
Benne van a Wikipédiában!
„Apa!”
„Tessék? Mi van?"
„Apa, figyelj, egy férfi tanácsára van szükségem.
Még mindig szűz vagyok. Segíts. Nem tudom, hogy csináljam.
Muszáj, érezni akarom a testem."
„Mi? Nem csináltad még? Ez hülyeség. Hogyhogy…?
Beszélgetsz egy lánnyal vagy fiúval, ahogy tetszik,
isztok egy sört, megsimogatod, aztán hajrá.”
Sajnálom, fiam.
Durva voltam, sajnálom.
Azt hittem, a bátyáddal beszélek. Bocs.
Te a kisebbik vagy ugye? A bűvész?
Akkor felejtsd el! Bűvészekkel nem fekszenek le.
És apának igaza volt.
Bűvészekkel nem fekszenek le.
Egyesek szerint a bűvészek mindig…
Nem.
Nincs rá mód.
Két ilyen szakma van…
A WHO szerint két olyan szakma van, ahol nincs szex.
Az egyik a bűvész,
mert hülyék vagyunk, és egész nap hülyeségeket csinálunk.
A másik a sakkjátékos,
mert nekik megbüdösödik a fenekük.
Lenyűgöző. Szóval semmi esélyünk.
Figyeljenek ide!
Ha azt mondom, „bűvész”, mi jelenik meg önök előtt?
Egy Las Vegas-i bűvész. Tökéletes szerelésben.
Zselé, haj egyenesen felfelé!
Az övcsatján négy ász,
sok fényes feketeség,
két párduc, füttyögő rajongók,
Las Vegas-i zene.
Lenyűgöző.
Bejön a lány, a segítője,
mindig a varázsló mögött, előtte soha.
Soviniszták.
Seggfejek, és még soviniszták is.
A lány megpördül a levegőben,
bebújik egy ekkora dobozba.
Szegényke!
Bepréseli magát egy kényelmetlen pózba.
Ő felvesz egy lándzsát.
Beleszúrja a lándzsát.
Felvesz egy újat.
Leköpi, leszarja, és felgyújtja.
A lány előjön egy másik ruhában, és ki kapja a tapsot?
A kibaszott bűvész!
Egy ilyennel senki nem fog lefeküdni.
Mielőtt egy bűvésszel kávéznál, kérlek, hallgasd meg ezt!
Ha megkérdezed tőle: „Mit csinálsz?” „Bűvész vagyok.”
Kérem, ne ez történjen!
Mert ezzel a kérdéssel
egy hülyeség-lavinát indítasz el,
amit nem tud kontrollálni.
„Nem tudtad, hogy bűvész vagyok? Ezt nézd meg!
Itt van a kanalad, a kezemben..
Hol van? Eltűnt. Hol van? Nincs itt!
Itt van.
Látom, tetszik. Van másik is.
A kezemben van, eltűnik.
Hol van? Itt, vagy itt?
Nem, itt van a füledben. Tessék!”
Lattés lett a füle, kicsit gáz.
Na mindegy, tegyük fel,
hogy tetszik neked,
és más nincs a láthatáron,
úgyhogy elmész a bűvésszel egy kényelmesebb helyre.
Ahol kevesebb a fény. És más a zene.
Ez lesz, esküszöm.
„Nézd, egy csomó különböző színű óvszer.
Keverem keverem.
Válassz egyet, nagyi…
Vagyis csajszi.
Mindegy, melyiket. Jegyezd meg, én nem nézek oda.
Majd én kinyitom. Mi legyen, kutya? Tessék!
Vagy galamb? Nézd!
Egy galamb.
Vagy valami nehezebbet? Látom, hogy tetszik.
Látszik rajtad.
Ez a legnehezebb. Na, nehogy elmenj!
Én szexelni akarok. Na, bocsáss meg!
Nincs több trükk. Kérlek, sajnálom!
Űrhajós, tűzoltó,
youtuber, tengerész.
Senki sem akar bűvész lenni.
Sebész és sok-sok mérnök kell.
Senki nem akar bűvész lenni.
Apám mondta, és ő ismer engem.
Ne akarj bűvész lenni!
Mert a bűvész nem kap nőt
Bűvésznek nincs szex.
Nincs szex,
és nem is lesz soha.
Nincs szex.
Van egy betegségem,
rosszabb, mint a kanyaró.
Egy átok, ami megöl, de nem fertőz.
Itt fent, lehetek bármilyen szép.
Nem fogok szexelni sohasem!
A bűvészet miatt.
Mert bűvésznek nincs szex.
Bűvészeknek nincs szex.
Bűvésznek nincs szex.
Bűvészeknek nincs szex. Nincs.
Bűvésznek nincs szex.
Bűvészeknek nincs szex.
Mert bűvésznek nincs szex.
Bűvésznek nincs szex, és sohase lesz.
Két dolog.
Elvétettem a fénypontot.
Három dolog.
Elfelejtették kinyitni a fedelet, hogy eltűnjek.
A harmadik, hogy összezúztam a golyóimat.
Szétzúztam a golyóimat.
Bassza meg!
Elragadott a hév.
Gyerekkorom óra mindig nagyon vigyázok a golyóimra.
17 éves koromban olyasmi történt velem, amit nehéz elfelejteni.
Mintha kezdene enyhülni.
Most már jobb.
Rettenetes, leírhatatlan fájdalom a herék zúzódása.
17 éves koromban történt,
amit el akarok mesélni.
Zuhanyozni megyek, meztelenül, mint általában
Bemegyek a zuhany alá, fogom a szappant, és akkor: „Hát ezzel mi van?
Mi történt?”
Figyeljenek! Az egyik golyóm, az egyik herém
lényegesen nagyobb lett.
Nem csak lejjebb volt,
A férfiak 98% -ának az egyik lejjebb van, mint a másik.
De ez itt sokkal nagyobb lett.
Képzeljenek el egy elég nagy mandarint.
Akkora volt az egyik herém.
Amikor 17 éves voltam, nem lehetett csak úgy rákeresni:
„Mandarin méretű a herém, mit tegyek?”
Odamentem apámhoz: „Apu.” „Mi van, mi történt?”
„Beszélnünk kéne a fagylaltfüggőségedről.
Vagy arról, hogy az egyik golyóm akkora, mint egy mandarin.”
„Milyen mandarin? Megőrültél? Mutasd a golyóidat! "
Mutatom.
Apám erre: „Inés!”
Nehogy idehívd! Ez férfidolog!
Már nagy vagyok. Hereszakértőhöz vigyél!”
Elmentünk a hereszakértőhöz.
„Mizu, doki? Hogy van?”
„Mi a gond?” – kérdezi ő.
„Fura dolog.
Felkeltem, mentem zuhanyozni,
és észrevettem, hogy az egyik herém sokkal nagyobb.”
„Nem kell aggódni. Ez teljesen normális.
Az egyik here mindig megduzzad 17-18 éves kor körül.
Idővel elmúlik. Hormonális. dolog.”
„Nem ért engem főnök. Ez sokkal nagyobb, mint a másik.”
„Alábecsülsz engem.
Egész nap golyókat nézek, tudom, mit beszélek.
Megduzzad, aztán lelohad.”
„Olyan, mint egy mandarin, doktor.” „Tessék?”
„Mandarin.”
„Narancssárga?” „Egy kicsit.”
„Ráncos?” „Lehet.”
"Mag is van benne?”
„Nem tudom, jóember, de úgy néz ki, mint egy mandarin.”
„Mutasd!” Mutatom.
Azt mondja: „Maradj itt, és vetkőzz le!”
Elmegy egy kisszékért.
Ez az a kisszék, amit a világ összes urológusa megvásárol,
miután lediplomázott az Urológusok Egyetemén.
Csakis az Urológusok Boltjában kapható,
Warnes sugárút 743.
Itt Buenos Aires-ben. A mexikóiak nem tudom, hol veszik.
Azt mondja, „Vedd le a ruháidat!”
A zoknit magamon hagyom. „Zoknit is.”
Leveszem. Ő felhúzza a kesztyűt.
Rám néz, és azt mondja: „Nyugalom, Fabián.”
„Doktor, én nem vagyok Fabián.”
„Én vagyok Fabián, és ismerem magam.”
Megragadja a golyóimat.
Ne!
Kicsit megszorítja mindkét herét.
Az egyik persze érzékenyebb.
Azt mondja: „Hajolj le egy kicsit!”
Még egy kicsit!
Fog egy jegyzetfüzetet, és írni kezd.
„Tesztikuláris duzzanat. Beteg neve: Agustín Aristarán.
Jobb here, 120 bár.
Bal, 177 bár. "
Felemeli az egészséges herét, és figyelmeztetés nélkül…
„Tesztikuláris oszcilláció, aggasztó”.
Aztán történt valami fura.
Valami nagyon furcsa.
A hapsi fogja golyóimat.
Figyeljenek, mert fura lesz.
Határtalanul furcsa.
Megragadja a golyóimat, és nem néz se rájuk, se rám,
olyan, mintha telepatikus kapcsolatba lépne a golyóimmal.
„Gondolatátvitellel beszélget a golyóimmal?”
Képzeljék el! 17 éves vagyok, kiskorú. És egy öregember fogja a golyóimat,
és némán társalog velük. Nem értem, mi történik.
Segítség kéne.
Kiáltozni kezdtem apámnak.
Semmit sem értek.
Beszélgetni kezd a golyóimmal.
„Hogy vagy?” „Én jól vagyok, hát te?”
„Én is”.
Én nem beszélek golyóul.
Aztán a hapsi elkezdi…
nem dédelgetni,
inkább körbe-körbe mozgatni őket, mint egy kasztanyettás.
Valahogy így.
Jaj, mi a baj?
Mi baj van ezzel a golyóval?
Mi a baj ezzel a golyóval,
ezzel a mandarinszerűvel?
Ó, mi a baj?
Mi baj ezzel a golyóval?
Mi baj ezzel a golyóval,
ezzel a mandarinszerűvel?
Graciela, gyere, csinálj egy képet!
Ez egy tankönyvbe illő golyó.
Pont jó lesz a kutatásunkhoz. Csinálj egy képet!
Olyan, mint egy mandarin.
Na jó, csók talán nem volt.
Sokkos állapotban voltam.
Kezdek öltözni, és azt mondja:
„Hova mész? Ne öltözz még!”
„Mi lesz még, ennyi már elég.” „Nyugodj meg!”
„Kezdjél futni!”
„Mi?” „Fussál!”
„Ez komoly?” „Futás!”
„Ha leveszi a világítást, ad viszkit, meg kokaint…”
„Futás!” És én futok.
„Ne takard el magad!” „Nem takarom.”
Szégyenkezem és futok. Ő fotózik és jegyzetel.
„Állj középre és ugrálj!” És ugrálok.
Ugrálás közben rájövök,
merthogy próbálok másra gondolni, mint ami történik
rájövök, hogy az ember test
egy tökéletes gép, amit űrlények terveztek,
ez biztos.
Rájöttem miért van az, amit említettem,
hogy az egyik heréje minden férfinak hosszabb.
Hogy miért?
Mert ha egyforma hosszúak lennének,
képzeljenek el egy neandervölgyi embert.
vadásznia kell,
párducot üldöz az őserdőben.
Meztelenül, mert a ruhát még nem találták fel.
A fickó fut, és talán ugrania is kell.
Ha egyforma hosszúak lennének a heréi, ez történne.
Összeütődnének, mint a tikitaki.
De az egyik hosszabb, ezért úgy mozog, mint egy zsanér.
Az emberi test tökéletes.
Ugrálok, és közben képzeletben párducot üldözök az őserdőben,
a fickó meg azt mondja: „Műteni kell.
Van itt minden. A golyóid romokban vannak.
Heresérv, visszér-tágulat
fitymaszűkület, dupla lágyéksérv.”
A picsába…
Egy hétre rá megműtötték a golyómat.
Megcsináltak mindent, ami nem volt kevés.
Tetrisz-téglára hasonlító heréimmel
visszatérhetek az életbe.
Mielőtt kienged, azt mondja az orvos: „Még egy dolog, Agustín.
Ez körülbelül hat hónap alatt gyógyul meg belül.
Nem szabad közösülnöd egészen…
Ja, te bűvész vagy, akkor mindegy.”
Tekintetbe véve a megoperált golyókat és a bűvészkedést
szex úgyse lesz.
Akkor tényleg bűvész leszek, és komolyan belekezdek.
Gyerekzsúrokkal kezdtem, azzal kerestem egy kis zsebpénzt.
Aztán partik, iskola, óvoda.
Volt bál, esküvő,
céges rendezvény. Dolgoztam és pénzt kerestem.
És csak úgy, számla nélkül. Kiskorú voltam, zsebre fizettek,
sok pénzem lett.
Ha szólt egy barátom: „Vegyünk sört.”
„Tessék, Rada fizeti.
Mást nem kérsz? Forró csokit? Veszek azt is.”
Az egyetlen bűvész voltam Bahía Blancában.
Divatba jöttem.
A konkurenciát elintéztük.
A barátaim össszeverték.
„Na, kell még?”
A nyulait megöltük, a kártyáit összekevertük.
„Keresheted a treff hetest.
Húzz innen, öcsi.”
Dolgozom, jól keresek.
a szüleimnek is tudok adni. Buenos Airesbe költözöm.
Nehéz volt, de belejöttem.
Rendezvények, gyerekbulik, felnőttbulik.
Dolgozom, kezdenek megismerni a szakmában.
Elismert bűvész leszek.
„Rada.”„Igen, persze”.
Chile, Uruguay, Mexikó, Kolumbia. Már dollárban fizetnek.
Kezdtem beőrülni.
Tele a zsebem.
Kérsz dollárt? Tessék.
Még mindig zsebre fizettek mindent.
Minden remekül ment.
Jó pénzt kerestem, jól éreztem magam, kényelemben éltem, de valami…
volt valami…
rossz érzés bennem.
Valami a mellkasomban
azt mondja…
Doktor úr,
Én nem…
nem érzem jól magam, doktor úr.
Minden rendben van, aztán egyszer csak…
sírnom kell, doktor úr.
Nem tudom, hogy ez…
Nem tudom, hogy…
Nem tudom… Bocsánat, nem tudok beszélni.
Egy pillanat, uram!
Mindjárt elmúlik.
Nem tudom, hogy van -e ennek neve…
hogy foglalkozott-e ezzel a tudomány, de ha az utcán vagyok…
Minden rendben,
az életem rendben van.
Az álmaimat követtem, meg is valósítottam.
Azt csinálom, amit szeretek.
Ami a képregények és az ifjúsági filmek szerint fontos,
az mind rendben van.
De kint vagyok az utcán, látok egy kakiló kutyát,
és kitör belőlem a zokogás.
Ilyen labilis vagyok.
Van munkám,
sok pénzt keresek,
a kollégáim dicsérnek: „Szép volt.” Ünnepelnek.
Nem tudom élvezni doktor. Nézzen rám!
Úgy érzem még több pénzt kell keresnem.
mintha egy mókuskerékben lennék…
Pénz, pénz, pénz.
„Minek? Medencére, yachtra?”
Nem vehetek jachtot, hova tegyem?
Hová?
Úgy érzem…
Ismeri Károly herceget?
Látta azt a szegény embert?
A kamerák előtt folyton a fülét rángatja, mint aki segítséget kér,
teljesen el van veszve.
Megmondják neki, mit csináljon hogyan öltözzön.
Mindig.
Úgy érzem , nekem egy belső nyomás mondja,
hogy jobb bűvész legyek, és minél többet keressek.
De ki mondja ezt magának, Agustín? Ki mondja ezt?
Az apám, doktor.
Érti?
Mit gondol, doktor?
Maga szerinted azt a bűvészdobozt ingyen kaptam a Télapótól?
Azért csinálták, hogy bűvész legyek.
Mi kell a világnak? Bűvészek.
Szerezz munkát, pénzt, ez napnál világosabb, doktor.
Bocsásson meg, Augustin, hogy ezt mondom…
de…
egyetlen anya vagy apa sem szeretné, hogy a gyereke bűvész legyen.
Ó, doktor…
Az arcomba vágta az igazságot.
Igaza van.
Hülye vagyok, doktor.
Akkora hülye vagyok!
Totális idióta vagyok.
Bocsásson meg. Én…
Írja le, miért nem írja ezt le?
Agustín Aristarán egy idióta. Megvan a diagnózis.
Ez az, doktor úr.
Én ezt nem akarom. Mert mit csináltam mostanáig?
Szétdolgoztam magam. És ezt nem akarom.
Nekem ne parancsolgassanak hangok, mint Károly hercegnek.
Nem akarom, doktor.
Adjon valami gyógyszert, mert nem tudom, mit tegyek.
Nem leszek Károly herceg, nem.
Nem akarok több lenni nálad.
Nem leszek Károly, nem.
Önmagam akarok lenni.
Doktor úr, hogy van? Már egy hete szedem a gyógyszert.
Mindhármat; reggel, délben, este.
Ó, doki!
A reggeli gyógyszer feltölt energiával!
Ó, doki!
Ha lemerül a telefonom, csak melléállok,
és feltöltődik.
Annyi energiám van.
Felkelek, 24 foknál több nem kell, de 21-nél kevesebb se.
Ó, doktor úr!
Énekelnek a madarak, minden remek.
Néha előfordul, amikor beveszem a déli pirulát,
hogy teljesen jól vagyok, és hirtelen…
hirtelen beragadok.
De mikor beveszem az esti pirulát, ó, doktor,
az esti pirula…
Ó, doktor, az esti pirula.
Ó, doki!
Másnapig már így maradok,
teljesen bepirulázva,
oldalra nézek és ott van Rambo.
Á, Rambo! „Hogy vagy?”
Megsimogatom Rambót, doktor.
„Mit akarsz, baba?”
Nem írna minden napra ilyet, doki?
Jól érzem magam. Nem nézek ki jól?
De még mennyire?
Én nem leszek Károly herceg, nem.
Nem akarok több lenni nálad.
Én nem vagyok Károly, nem.
Önmagam leszek.
Doktor, kiegyensúlyozott a gyógyszer, egész jól vagyok.
Mi történt a múltkor is.
Elmegyek a japán tisztítóba a Charcas y Uriarte-ban
beviszem a bűvészöltönyömet.
„Kitisztítaná? Jövő héten hozom a pénzt”
Barátok vagyunk. Ő tisztítja az öltönyeimet.
Megyek az előadásra. Nem hiszem el!
Másik öltönyt adott. Egy teljesen fehéret.
Nadrág, dzseki, ing, csokornyakkendő, minden fehér, totál ciki.
Az előadást meg kell csinálni, felveszem.
Kimegyek, röhögnek,
Bocsánat, izé, „A fehér újra divat!”
„Olyan vagyok, mint egy fültisztító.”
Befejezem a műsort, egy lány odajön:
"Szia! Van jégkrém, vagy csokoládé?”
Hűha!
Most már a barátnőm. Tíz napja járunk.
Mit gondol?
Én nem leszek Károly herceg, nem.
Nem akarok több lenni nálad.
Én nem leszek Károly, nem.
Önmagam leszek.
Doktor, visszamentem a tisztítóba.
Két hét múlva visszamentem.
„Nem tudom, mérges legyek, vagy hálás.
Megváltoztatta az életemet.
Az öltöny hozott össze a barátnőmmel.
Három hónapja ismerem, együtt lakunk, minden csodás.”
Tudják, mit mondott?
Mondott nekem valamit.
Figyeljenek! Rám néz…
Beszélnek japánul? Én sem.
De szerintem ezt mondta:
„Néha birsalmát ültetünk,
de citromot kapunk.”
Elakadt a szavam, doktor.
A fehér öltöny, a pirulák, a tisztítós. tudja mit?
Felszabadítom magam. Nem kell több pirula.
Maga, Freud és Deleuze, mindenki bekaphatja.
nem kell már semmi, szabad vagyok.
Nem kell kötelék. Van barátnőm.
Nem leszek Károly herceg, nem.
Nem akarok több lenni nálad.
Én nem leszek Károly, nem.
Én magam választhatok…
Szia, szerelmem! Hogy vagy?
Igen, énekeltem. Boldog vagyok. Énekeltem, igen.
Mi történt?
Elküldtem az orvost a francba, nem kell a gyógyszer, meggyógyulok.
Micsoda?
Pozitív?
Két hónapos? Hogy az a…
Pozi…
De a pozitív…
az mindig jót jelent, nem?
Hogy lehet ez?
Igen, persze, tudom, hogy történt.
Tisztán emlékszem.
Igen, életem.
Nem, én énekeltem, de nem gondoltam…
a telefonom nem figyelmeztetett, hogy mindjárt megváltozik az életem.
Igen.
Ott leszek, drágám. Megyek. Csak most ülnöm kell egy kicsit.
Igen.
Ott leszek.
Visszamegyek az orvoshoz, és bocsánatot kérek.
Két hónap múlva lejövök, drágám.
Igen, igen… Szia!
Igen, puszi a hasadra.
Ez fura, igen.
Szia!
Hideg van.
Fúj a szél.
Huszonegy éves vagy, és azt mondják neked: „Apa leszel!”
Már gyerekként is gyakorlatias voltam.
A kilenc hónap nem volt bonyolult.
Beköltöztünk egy egyszobás lakásba.
És a kilenc hónap nagyon egyszerű volt.
Mindent elintéztem.
Vigyáztam a lányom anyjára,
és esténként,
bezárkóztam a mosdóba,
meztelenül sírtam a vécé mellett,
és drogot szedtem, hogy elkábuljak,
mert féltem. Apa leszek.
„Károly herceg akarok lenni.” „Apa leszel.”
„Mi? Baszd meg!”
Féltem.
Hogyne féltem volna?
De 2006 február 22.-én 14.30-kor minden megváltozott.
A szülőszobában voltam.
A lányom anyját isteni erő tölti el.
„Drágám, ez olyan hihetetlen.”
Én pedig biztatom:
„Mind meghalunk!
Bárcsak meghalnánk, drágám.
Bárcsak elragadna minket egy hurrikán!
Nem tudom, mit csináljak!”
Egyszer csak a szülőszoba ajtaján át
ragyogó fénysugár jön be.
A fénysugáron unikornisok futkosnak,
körülötte kolibrik,
az egyszarvúak mögött
rózsaszirmok formálnak szavakat:
„boldogság” „öröm”
„végtelen szeretet”.
A lányom, Bianca megszületett.
„Ó, a lányom!
Olyan boldogok leszünk!
Amit csak szeretnél, a tiéd.
Egy egyszobás lakás,
egy rakás bűvésztrükk és egy ukulele.
Kislányom, szeretlek!”
Minden azonnal megváltozott.
Egy nagyobb házba költöztünk.
Az első házunk.
Csak egy kicsit volt nagyobb, de boldogok voltunk.
Bianca már futott, összeraktuk a házat, és költöztünk.
A gyors költözést korán megtanultam.
A ház kisebb volt, mint gondoltuk.
Kellett volna még egy szoba. „Nincs hely, Agustín.”
„Miért ne lenne? Kiütök egy a falat…”
„Drágám, ne csináld, lehetetlen.”
Két óra múlva áll a térelválasztó fal…
„Én vagyok az apám!
Kérem a fagyimat!”
Nem lehetett leállítani.
Öt óra múlva kész volt a szoba.
„Drágám, most felteszem a festményt, amit mindig is az első házamba szántam.”
„Beszélnünk kell.”
"Egy pillanat! Forralok vizet a matéhoz.”
„Nem kell, gyere!”
„A képet még felteszem.”
„Mi az, édesem?”
„El kell válnunk.”
„Leveszem, ha akarod.
Mi?
El akarsz válni?
Értem, el kell válnunk.
Semmi baj, elhúzok, nem gond.
Részemről oké. Már pakolom is a bőröndöt,
Ha akarod, már hozom is a bőröndöt.
Persze, nem gond.
Ha ezt akarod, megteszem.
Háromra indulok is. Szólj ha meggondoltad, egy, kettő…
és, és…
Bianca mondja ki: „Három.”
„De kislányom!” Tehát költözni kell.
Vissza egy egyszobás lakásba.
Hideg van. És fúj a szél.
Bőrönd.
Becsukom az ajtót. Kint vagyok.
A bőröndömmel.
Egy hétig velem, egy hétig az anyjával. Mindig ugyanúgy.
Az első hét rettenetes. A tudat, hogy rajtam minden felelősség.
Mindennap etetni, fürdetni,
mesélni, milyen csodás az élet, pedig minden szar.
Én vagyok felelős érte. Bianca hároméves.
Most mit tegyek? Hogyan? …Jaj.
Nem halhat meg nálam, nem hagyhatom el magam.
Nem! Gondoskodtam róla.
De a legjobb az volt, hogy rengeteget játszottunk.
Mindig.
„Jön Bianca! Milyen gyönyörű!
Jön, elhalad a kisszekrény mellett.
Most a seprű mellett jár, és még mindig jön.
És sikerül! Gól!
Köszönöm hogy argentin lehetek, a kis Bianca kortársa!”
Micsoda játszások. Folyton játszottunk.
Fiatal apuka voltam,
közel állt hozzám a játék, mindennel tudtunk játszani.
Sminkkel, parókával, mindennel játékokat találtunk ki.
Volt egy nagyszerű játék, amit Bianca és én találtunk ki.
Szívesen elmesélem,
mivel lehetnek nézők, akiknek óvodás gyerekük van,
és jó ötletnek tartják: „Ne játsszuk Rada és Bianca játékát?”
Bianca akkor négyéves volt.
Négyéves…
igen, pontosan.
A játék könnyű, teljesen egyszerű.
Ketten játsszák, egy felnőtt, és egy gyerek.
Úgy érdekes, ha nem indítványozzuk.
Nem mondja senki: „Játsszunk olyat!”
Ha kérik, az olyan, mintha nem lehetne nemet mondani.
Ha a játék csak úgy elkezdődik, sokkal érdekesebb,
mert nem tudni, mikor fog kezdődni
Egyszerű.
Hirtelen betör a testembe egy sötét démon.
Az ördög, a sátán, Belzebub.
„Bianca.”
A földre esek.
Reszketek.
Megszállt a sátán.
És csak egyetlen ember tudja
hogy kell az ördögöt kiűzni. Bianca.
Négyévesen jött, és mondta:
„Menj ki az apám testéből!
Kifelé, Sátán és gonosz arkangyalok! Kifelé, Belzebub!”
Én felállok, megölelem, ő vigasztal.
Miközben takarítottam,
kört rajzol sóval, egy fekete gyertyát állít fel,
és fordított kereszttel jelöli meg az elátkozott zónát.
Egy játék.
Én élveztem.
Pedagógiailag is érdekes. Beszéltem erről az óvoda vezetővel is.
Azt mondta: „Hagyd abba, fiam!”
De én szerettem , és Bianca lelkesedett érte.
Tetszett neki ez a játék.
Csináltam neki egy nagy ördögűző készletet szép fadobozban.
Volt egy fokhagymakoszorú,
egy faszög, egy kalapács,
és szenteltvíz, amit egy közeli templomból loptunk.
Bianca azt mondja: „A pap a ministránsfiúkkal van.”
Elloptam egy korsó szenteltvizet,
aztán hazamentünk, és elosztottuk.
Egy barátom azt mondta: „Nem lophatsz szenteltvizet a templomból”
„Amit én lopok, az rögtön fel is oldoz.”
A franc! Most majd elítélik Radát,
de a viccben sokszor igazság is van.
Seggfej!
Miután megértettem, hogy szenteltvizet lopni rossz dolog,
azt mondtam: „Csinálok én.” Rákerestem.
„Hogyan áldjuk meg a csapvizet?”
Ugyanúgy, mint a papok, csak állami fizetés nélkül.
Íme Rada, aki nem retten vissza a társadalomkritikától, újra lesújtott.
Hatalmas keresztet csináltam neki.
Ügyesen dolgozom fával, szép élénkrózsaszín keresztet csináltam.
Jézus Krisztus helyett,
mert ijesztő látvány egy ember tele szögekkel és vérrel,
egy szép nagy műanyag babát ragasztottam rá.
Ruha nélkül, csillámkönnyekkel.
A szűz, aki csillámkönnyeket sír.
Látványos, fantasztikus frizurával.
És írtam is rá…
Tudják, a filmekben,
az ördögi dolgokat mindig visszafelé írják.
Én ilyeneket írtam: „sós" radar” meg „pop.”
Bianca fogta a keresztet, ő kicsi volt,
a kereszt meg nagy,. Az ördögűző dobozban tartotta.
„Jól vagy?” „Igen, drágám.”
„Csak szólj!”
Időnként lefröcskölt szenteltvízzel.
Szegény Bianca.
Annyira lelkes volt, hogy egyik nap
el akarta vinni az ördögűző készletet az óvodába.
„Bianca, mit csinálsz?”
„Hátha elkapja Fermint az oviban?”
"Drágám, hagyd inkább itt!
Menjünk az oviba, ez csak játék.
De megértem őt.
Annyira ártatlan volt.
Egyszer ez történt. Mekkora hülye vagyok.
Jól vagyok, a számítógépen dolgozom,
egyszer csak megszáll az ördög.
Reszketni kezdek.
És Bianca nincs itt. Őrjöngök, mint egy hülye.
Szerencsére egy szerelő épp javította a fűtést.
„Mi az? Mit tegyek?
„Hívd Biancát!”- nyögtem.
El kellett mennie az oviba Biancáért.
„Ki viszi el?” „A gázszerelő.”
„Indok?” „Apát megszállta az ördög.”
„Vigye, vigye.” Már ismertek.
Jött Bianca, rám sújt négyszer, erre természetesen kimegy belőlem.
Bianca képes volt rá. A szerelő nem.
Akkor jöttem rá, hogy ez a játék nem normális,
amikor Bianca megkért, hívjuk el az óvodai barátnőjét, Vicky-t
uzsonnázni, játszani és rajzfilmet nézni.
„Jó.” Beszélek az apjával, Fabiánnal.
„Idehoznám a lányokat.” „Persze, majd jövök.”
Hozzáteszi: „Fújd a kürtöt!”
Hazamegyünk.
Minden rendben,
Bianca tejet iszik és rajzfilmet néz.
„Ma viselkedni fogok.
Ma nincs ördög.
Nem!
Ma nem, itt van Vicky.
Ma nincs ördög. Megijedne…
Bianca! Nem! Ma nem.”
„Apa, jól vagy?”
„Ne aggódj, ma nem fog megtörténni.”
És nem tudtam ellenállni.
Levágódom.
És kezdtem a teljes műsort.
Micsoda egy takony vagyok, nem értem.
Az ördög nagyon dühös volt.
Jön Bianca: „Kifelé, szellem! Kifelé, Sátán és gonosz arkangyalok!
Kifelé, Belzebub!”
Felállok.
Bianca megölel, nyugtatgat, sokkos állapotban vagyok.
„Apa, kakiszagod van.” „Jó, megyek fürödni.”
Visszajövök a fürdőből.
Az ördög belőlem kijött, de Vicky-be belement.
Így nézett ki.
„Hí
Hívd a papát!
Hívd a papát”!
„Vicky, nincs semmi baj, ez csak játék…”
„Hívd apát!.
Apa.
Apa.”
„Vicky, ez egy játék…"
„Hívd apát.”
„Bianca, csinálj valamit!”
„Kifelé, szellem! Kifelé, Sátán és gonosz arkangyalok.”
Egy babérággal ütögette Vicky-t.
„Drágám, hagyd abba!”
Felhívom a papát.
„Fabián, gyere gyorsan, a lányod kéri, nem tudom, mi baja.”
A fickó jön.
Nem tudtam, hogy ez egy keresztény család.
Látja Vickyt. „Nézd, néha az ördög elkap.”
„Ezért vagyok itt” - jön Bianca a kereszttel.
„Bianca, menj a szobádba!
Ez felnőtt cucc. Majd én elintézem. Menj!”
„Nem tudom.”
Felvettük a gyereket.
Merev volt, mint egy deszka.
A hátsó ülésre kellett dobnunk.
Átlósan, hogy az ajtó becsukódjon..
Nem tudom elfelejteni ezt a képet. Szegény Vicky.
Ilyen volt.
Mielőtt elmennek, a srác azt mondja: „Seggfej vagy.”
„Bocsánat? Hogy érted?” „Úgy, hogy seggfej vagy.
Nőj már fel! Rángatózol, mint egy hülye.
Egész nap pattogsz, a fejeddel van baj?
A lányom miatt ne aggódj!
Egyenesen a Pünkösdi Templomba megyek,
belemerítjük a szent vizes medencébe, megoldjuk,
de a te lányod…
Mi bajod van folyton?
Ez nem tesz jót neki.
Ha fogorvos akar lenni, ügyvéd, agronómus, vagy építész,
milyen példa egy ilyen seggfej apa?
Milyen ügyvéd lesz?
’Bírónő, íme a bizonyítékok.’
Bolond vagy? Fel kell nőnöd.
Fel-nő-ni.”
Én meg…
„Én?”
Ennyit csináltam.
Szerencsés véletlen.
Szia.
Kicsim… Sajnálom, szívem.
A szokás hatalma.
Telefonált? Árulkodós Júdás.
Csak játszottunk.
Csak egy kicsit. De…
Nem tudtam…
Elmentem vécére, bocsánat.
Szerencsés véletlen.
Ez igen szerencsés lelet,
értékes és váratlan
ami csak úgy történik.
Nagyon haragszol. Eltiltani? Ne tilts el.
Ez is egy tehetség
felismerni, ha fontos kerül eléd
ha nem is kerested
Nem tudom, érted-e.
Szívesen elmondanám, de nincs mindenre magyarázat
Az élet ösvényeket kínál, és vagy rálépsz, vagy nem.
Elnézést a képes beszédért,
de amikor megcsináltam a szobát, és felraktam a képet
Az élet jött, és jól seggbe rúgott.
Ez csak egy kép.
Ahogy a tisztítós mondta, emlékszel?
Emlékszel, mit mondott a tisztítós?
„Birsalma helyett néha citromot kapsz.”
Birsalmát akartál, citrom lett.
De mit tehetsz? Haragudj a citromra?
Inkább csinálj limonádét, szerintem.
A nem várt szerelem melletted ülhet.
A buszon se ő és se te nem tudjátok még.
Utak, egérutak a munka és a tegnap.
Barátnő, drog, pénz, van vagy nincs.
Elfogadni vagy elutasítani.
Elvenni, vagy otthagyni.
Ha kinyitok egy ajtót,
sok más is kinyílik.
De Bianca jól szórakozik.
Szerencsés véletlen
Bianca az lesz, amit akar, művész, ügyvéd, mit tudom én.
Majd rájön, mint te meg én…
Menj a megállóba,
szállj le akárhol,
Az élet megváltozhat
egy pillanat alatt.
Siker és kudarc.
Ismeretlen az uticél
Koleszterin és buli
Türelem vagy vágy.
Elengedni vagy megtartani
veszíteni vagy nyerni hagyni.
Vándor, nincs út
Lépteidből lesz csak.
Szerencsés véletlen
Szerintem Biancának te vagy a legjobb anya a világon.
Szerencsés véletlen.
Mennem kell. Szia!
Vigyázz a festményre!
Mikulás, a szüleim, a bátyám.
Károly herceg és a tojástrükk.
Nem akartam bűvész lenni.
Mert bűvészeknek nincs szex
Bűvésznek nincs szex.
Bűvésznek nincs szex, és sohasem lesz.
19 évesen kezdtem.
Elválás és szerelem.
Ha tudok valamit,
az ennyi: minden jobb lesz
maradj, vagy fogd a botot.
Tudnod kell, hogy a legjobb még nem jött el
Minden ad neked valamit.
Bianca a legszebb.
Bianca
Te vagy a legjobb.
Bianca,
milyen jó,
hogy vagy…
apukádnak.
Amikor kicsik vagyunk, azt mondják,
az élet egy egyenes vonal.
Ha mindent jól csinálsz,
tanulsz, dolgozol,
szerelmes leszel, megnősülsz, gyerekeid születnek,
akkor gond nélkül
eljutsz majd A-ból B-be.
Egyenes vonal?
Lószart!
Számomra az élet az, amikor elhagyod a szülőházad,
szerelmes leszel,
és a szerelmed kidob.
Amikor megvalósítod az álmod,
és rájössz, hogy kicsit unalmas.
Amikor pénzt keresel.
Amikor nincs pénzed,
Amikor 22 évesen gyereked születik.
Amikor váratlan dolog történik.
Kétféleképpen nézheted ezt.
Haragudhatsz, átkozódhatsz, sírhatsz
dühönghetsz az egész világra mert az élet nem olyan, mint tervezted,
mint ahogy ígérték.
Vagy tényleg felnősz.
És felismered, hogy minden; a jó, a rossz, és a csúf,
a gyönyörű, a csodálatos, és a kiszámíthatatlan…
mind egy-egy lehetőség amit az élet naponta kínál,
hogy elindulhass egy új ösvényen.
Az a felnőtt, akit nem fél attól,
mit gondolnak mások.
A felnőtt teszi amit akar,
nem fontos, mit gondolnak mások…
Mindegy, mit gondolnak
Megvettem.
A törhetetlen műanyag dömper.
Szerencsés véletlen
Szerencsés véletlen.
Végül is Olyan nagyot nem tévedtél, Télapó.
SZERENCSÉS VÉLETLEN
Egy, kettő…
Egy, két, há, és!
Nem volt itt senki.
AGUSTÍN „RADA VAGYOK” ARISTARÁN
A feliratot fordította: Pers Dóra