Downloaded from YTS.MX
Nei.
Kom igjen, ti sekunder.
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Kom. -Jeg orker det ikke.
-Hvordan føler du deg? -Elendig.
-Hvorfor? -Jeg er livredd.
Men det er din andre Netflix-spesial.
-Det går bra. -Jeg vil ikke.
Jeg er redd. Det er for vanskelig.
Du har øvd i tre måneder.
Ingenting vil skje. Det går bra.
-Fokuser. -Ja.
Husker du hva du sa til Bianca da hun begynte på videregående?
-At det var verdiløst. -Nei, det andre.
-At hun skulle skulke. -Nei!
Hun ville ikke gå inn, så du så henne i øynene og sa:
"Bianqui, mot er ikke fravær av frykt.
Mot er å møte en utfordring selv om man er redd."
Nei. Jeg tror ikke på det, så det hadde vært dritt å si.
Bare pust.
Det er for vanskelig.
De har allerede betalt.
Vi kan ikke si nei, vi signerte en kontrakt.
Tell til tre.
-Én… -Én…
-To… -Kom igjen.
Det er ingen her.
Drittsekk.
Greit.
Jeg kan male tusen bilder om hva ensomhet betyr for meg.
Et barn på kjøpesenter, helt alene, som leter etter foreldrene sine.
Han har gått seg vill og er rådløs.
En beduin som går gjennom Sahara,
omgitt av sand og med bare solen til selskap.
En seilbåt som kantrer alene på åpent hav.
Så alene.
Et barn i den seilbåten, omgitt av sand,
med solen til selskap og en beduin i kabinen.
Men vil du vite hva ensomhet er for komikere?
Ensomhet er dette.
Et helt tomt teater.
Et av de viktigste teatrene i Buenos Aires,
Trettenhundre seter og ikke én person.
Ikke en eneste. Vi er i en pandemi, alene.
Med bare kameraene.
Under denne spesialen blir det latterspor.
Latterspor.
Hvis alt går bra, vil latteren din drukne dem.
Hermetisk latter, for en ensom komiker,
er som homøopati.
Vi vet ikke om det virker, men det føles godt.
Du vet ikke hvordan det er her. Det er kaldt! Og forblåst!
Jeg burde være vant til det. Jeg er fra Bahía Blanca.
En by som er omtrent 437 km fra hovedstaden,
der vi er nå.
Ved havet. Kaldt og forblåst.
Vinden i Bahía Blanca kommer plutselig og ødelegger planene dine.
Vi innfødte er vant til å gå i 45 graders vinkel
så vinden ikke blåser oss over ende.
Familien min var baskisk og italiensk, veldig intens og lidenskapelig.
Bare så vidt middelklasse.
Nærmere kvartklasse. Blakke som kirkerotter.
Vi tilbrakte somrene i Monte Hermoso.
Var det fordi vi likte det? Nei, det var nært og billig.
Mamma, pappa, broren min og jeg dro til Monte Hermoso.
Hvor? Til stranden, og bare til stranden.
Bare stranden.
Vi spiste ikke ute, ingen maiskolber,
ingen iskrem, ingenting.
Selgerne kunne se hvor blakke foreldrene mine var,
og prøvde ikke engang å selge.
"Jeg har iskrem, sjok…
…is!"
De lot være fordi det var meningsløst,
bare bortkastet energi.
Jeg elsket kveldene i Monte.
Vi dro til spillehallen.
Et hjørne,
en gjeng unger som koste seg med videospill,
og de plasserte meg i Daytona.
Jeg tok rattet og startet spillet.
Krasjet i første sving.
"Hva? Jeg svingte!"
Jeg begynte på nytt.
Samme sving, bang, krasj. "Mamma, jeg svingte!"
Begynte igjen. Krasjet i samme svingen.
"Legg på mynt."
Jeg ser på barna.
Mine jevnaldrende spiller Whac-A-Mole. Muldvarpen kommer ut og du slår den.
Jo flere muldvarper du slo innen fristen,
jo flere billetter fikk du,
og du kunne bytte 2000 billetter mot en slikkepinne.
Og der ventet jeg i 20 minutter på en muldvarp.
"Den er ødelagt, mamma." "Nei, det er ikke muldvarpsesong."
"De svindler oss, Manuel."
Han var broren min. "Vi mangler en pollett."
Jeg skjønte trikset til foreldrene mine etter ormespillet.
Ormespillet var en glassfiberorm med litt koreansk musikk.
Ungen sitter her,
ormen vrir seg til koreansk musikk,
og foreldrene venter.
Det var omvendt for meg. Jeg satt,
ormen var stille, og foreldrene mine gjorde dette.
Fordi de lurte oss. De var flaue over å være blakke.
Vi flyttet hvert andre år når leieavtalen tok slutt.
Vi kunne ikke fornye, måtte finne et nytt hus,
noen ganger billigere, vi fikk det til å fungere.
Foreldrene mine var flaue. Jeg vet ikke hvorfor.
De ville ikke at vi skulle vite at vi hadde flyttet.
Så hva gjorde de? Det var genialt.
De møblerte huset som det gamle.
"Jeg skjønner at vi flyttet, pappa. Det er åpenbart.
Jeg gikk for å leke med Martin, naboen min,
og en gammel mann med rullator kom ut.
Eller kanskje han er Benjamin Button eller røyker crack, for han var ok i går."
All flyttingen gav meg en personlighet som var
skikkelig pysete.
Jeg var ikke redd for mørket eller monstre,
men med nye lyder i hvert nytt hus,
tenkte jeg: "Det er noe her. Dette stedet er hjemsøkt."
Jeg misliker fortsatt skrekkfilmer. Jeg ser ikke på slikt. Aldri.
Ingen monsterfilmer.
Jeg blir redd, får mareritt.
Monstre? Monsterbedriften, maks.
Kjæresten min sa for en stund siden:
"La oss se på The Nun." En skrekkfilm.
Om en satanisk nonne som dreper alle.
"Nei, kjære, det er skummelt." "Kom igjen, Agustín, det går bra."
"Jeg vil ikke." "Jo, det kan være en date."
"Jeg vil ikke."
Jeg tenkte: "Jeg må bli voksen. Jeg skal i det minste se traileren."
Jeg finner den, starter den.
Den begynner slik: "Det var en nonne i et kapell…"
Skremte dritten av meg. Ned til anklene.
Jeg klarte ikke traileren engang.
De snakker fortsatt om Stranger Things. "Se på den, den har tre sesonger…"
Jeg vil ikke. Jeg får mareritt.
"Se på den."
Det er annonser på motorveien, Stranger Things.
"Se den, en skallet jente skifter kanaler med sinnet."
Jeg vil ikke se den.
De fikk meg til å tenke: "Jeg må se den, ellers blir jeg utenfor."
Men jeg tør ikke alene og spør 12-åringen min.
"Vil du se Stranger Things?" "Nei."
"Bianca, la oss se på den."
"Jeg får mareritt."
"Bli voksen, vennen, ikke vær dum. La oss se på den."
"Pappa, den er nifs."
"Jeg bestemmer her, vi skal se på Stranger Things."
Så jeg satte på Stranger Things.
Vi orket ikke mer enn én episode, midt på dagen.
Den kvelden: "Det er ikke ekte. Demogorgoner er bare gummi,"
sa Bianca mens jeg skalv meg i søvn. Jeg liker ikke skrekkfilmer.
Jeg tenkte på faren min.
Han var en intens fyr. Intens i å flytte, i alt.
Faren min er intens og engstelig.
En ustabil kombinasjon. Jeg takler det ikke.
Han er uutholdelig. Han er så intens.
Så intens at han stiller et spørsmål…
…og svarer selv.
Uutholdelig. "Hvordan går det? Bra? Ser slik ut.
Ikke i går, men i dag. Jeg så videoen din.
Har Bianca det bra? Selvsagt.
Skal du filme Serendipia for Netflix?
Du må gjøre det med hornet.
'Gjør hornet, Rada!', det er flott.
Studerer Bianca medisin?"
"Pappa, Bianca er 14. Slutt."
Han lar meg ikke snakke, han er for intens.
Han tar på seg skoene før sokkene. Uutholdelig.
Når han snyter seg,
blåser han så hardt at vi alltid var redde
for at han skulle få slag og bli krøpling. Han…
Og beinet hans skyter tilbake fra all kraften.
Han er intens. For intens.
Når han spiser iskrem…
Hjernen fryser.
Han kommer ikke tilbake før mamma gir ham et varmt håndkle.
Han er veldig intens.
Jeg har en historie jeg forteller vennene mine,
den beskriver ham… Vil dere høre?
Ja? Nei? Vil dere? Jeg forteller den. Den er kort.
Det er ikke i manus, men det går bra.
Faren min driver med keramikk. Lager ting med leire.
Han er kreativ, lager ting av tre,
og jeg arvet noe av det.
Jeg besøkte ham i Bahía Blanca.
Jeg drakk mate med mamma og pappa sa:
"Kom hit, Agustín.
Kom igjen, kom hit."
Jeg går dit. "Hva skjer, pappa?" "Vet du hva?"
"Saktere, jeg…"
"Hør på meg.
Det er en stund siden
jeg har hatt ideer til keramikken min.
Du er en kunstner…
Jeg leste at kunstnere noen ganger har noe som hjelper fantasien.
Har du det?" "Jeg skjønner ikke."
"Hva som helst." "Pappa?
Spør du…
Spør du om jeg har marihuana?
"Nei! Mamma hører deg."
"Mamma røyker med vennene sine i Monte, pappa.
Ikke be om ulovlige ting. Jeg har ikke noe, jeg røyker ikke.
Helt seriøst.
Dessuten er jeg en moderat kjent fyr, jeg må være et godt eksempel.
Jeg har ikke marihuana.
Pappa, Ruter kom i dag…
Kjenner du Ruter? Han er en gammel venn.
Han er bonde, har en hage, han liker å utforske.
Han lager hybrider, blander tomater, basilikum,
og en liten fugl gav ham tilfeldigvis et frø
og han har hauger av marihuana.
Alle de forskjellige sortene:
kryptonitt, mandurria, somba, teque, puppy, rusca.
Du blir sykt høy."
Jeg sa: "Pappa, han ga meg en krukke. Du må være forsiktig.
Ta et drag og vent. Det er som å fiske. Kast snøret og vent på napp.
Du må være forsiktig fordi du er veldig intens."
"Nei, hva…" "Pappa, vær så snill."
Jeg ga ham krukken og dro tilbake til Buenos Aires.
Etterpå var jeg i Córdoba, hovedstaden,
og hadde et dobbelt show med gutta.
Jeg går til garderoben i pausen,
tar telefonen,
og det er 12 tapte anrop fra broren min, som er i USA,
og 14 tapte anrop fra mamma.
Det var tydelig at pappa hadde dødd tragisk.
Ellers hadde jeg hatt anrop fra ham også.
Jeg ringte broren min og tenkte:
"Sa jeg alt jeg ville? Sa jeg virkelig farvel?"
"Manuel, hva skjedde?"
"Ring mamma, pappa er helt sprø."
"Hva skjer, mamma?"
"Hva ga du faren din? Han er høy." Jeg gjorde slik.
Jeg hørte i det fjerne: "Gjør marihuana lovlig!"
Jeg så for meg pappa løpe rundt. "Mamma, ro deg ned."
"Agustín, skal jeg ringe 112?"
"Det er en halvkilo marihuana der, vi blir fengslet.
Selv Bianca havner i fengsel. Slapp av, mamma."
"Hva med pappa?"
"Ta ham med ut." "Han nekter."
"Hiv ut en kjeks.
Når han løper ut og begynner å gå rundt,
spyl ham, og når han våkner,
gi ham sjokolade eller brus, noe med mye sukker.
Gutta i bandet fortalte meg at sukker
bryter ned THC og gjør ham edru.
Sees senere."
Det er så intens faren min er. Uutholdelig. Så intens.
Én gang…
En gang flyttet vi
og huset var mindre enn det gamle.
Uutholdelig. Og faren min sa: "Det mangler et rom."
"Pappa, du har sett det."
"Men det mangler et rom." "Vi kan ikke lage flere."
"Jeg kan sette en bjelke i karnappet, rive en vegg,
metallplate, vindu, vifte,
datamaskin, malerier, det er et nytt rom."
"Du kan ikke lage et nytt rom i karnappet."
"Å nei?" To timer senere var han på veggen…
Riv den ned, få opp bjelkene, platene.
Et nytt rom… på fem timer.
Utrolig. Ledninger, lys, alt perfekt.
Og mamma, som alltid,
heiet på pappa med en mate i hånda mens hun sa:
"Roberto, du er en idiot.
Vi flytter om halvannet år. Dette er sløsing."
Kjøkkenet er mindre.
Badet er større.
Jeg er ingenting uten en kausjonist.
Og alle dørvaktene heter Ramón.
Hvert andre år synger jeg denne sangen.
Kom og spis middag, men kom tidlig.
Jeg finner ikke noe, alt er pakket.
Fra første etasje flyttet jeg til 6B.
Jeg finner ikke nøkkelen eller ble forvirret.
En måned for depositumet.
Én, to, eller tre til provisjonen.
Garantien bør være fra Capital.
Jeg kan ikke se for meg å bo her.
Nei, nei.
Jeg tror ikke på runer.
Jeg liker ikke tarot.
Ludovica sier at i den kinesiske kalenderen
Er jeg leietaker.
Munnspillet.
Jeg hadde en… jeg hadde…
Det er en boks med munnspill,
en blokkfløyte, en video…
Fant du… Jeg merket den.
Drit og dra.
Jeg reiser lett, som vinden.
Jeg har ikke en leilighet.
En ukulele, sengen og skapet.
Hvert andre år må jeg flytte.
Jeg kan ikke fordra naboen min.
Vi snakker ikke, det har med hud å gjøre.
Jeg hater drittbikkja hennes.
Hun hater meg fordi jeg røyker gress.
Det er pappa, ikke meg!
Jeg tror ikke på runer.
Nei.
Jeg liker ikke tarot.
Ludovica sier at i den kinesiske kalenderen
Er jeg leietaker.
Jeg liker Broadway-slutten med den usynlige hatten.
"Greia med å flytte med leker
er at de må være små og bærbare nok
til å få plass i en eske."
Det var det foreldrene mine sa.
Jeg hadde to leker. Jeg var fornøyd med det.
Jeg hadde en hvit ninja og Rambo.
Husker dere Rambo?
De var flotte, ikke sant? Jeg har den…
En Rambo med trange jeans.
De buksene som ikke fantes på den tiden,
og Rambo hadde tykke lår og skrittet var så stort.
"Hva skjer, Rambo? Trener du mye? "
Armer så store, med tørkle, svett og med langt hår.
Det var en fin Rambo.
En skjede med en lang kniv.
Som en ekstra penis eller noe.
Jeg så på ham og tenkte: "Kom hit, Rambo."
"Jeg skal drepe deg," sier ninjaen.
"Jeg skal slakte deg." "Kom igjen!"
De kysset litt. Dukkene. Gjorde du ikke det?
Du snudde ham ikke og ga ham litt? Han var fleksibel, taklet alle stillinger.
Litt kama… 69? Ingen?
Ikke?
Ikke…
Aldri? Har du aldri stukket en Rambo i ræva?
Da du var seks eller syv?
Det gjorde jeg. Det var…
…litt selvutforsking med dukker.
Jeg var en smule besatt av dukker og sex.
Jeg gjemte Rambo og tok ham med overalt.
Kusinen min, Paula, hadde en annen økonomisk situasjon,
hadde et virkelig fantastisk, hegemonisk dukkehus…
Hun hadde 14 dukker.
Jeg tok Rambo, dro til Paula for å leke, åpnet døren, snek ham inn.
"Dette blir stygt," tenkte jeg.
Da jeg kom tilbake hadde han sminke.
"Bra, Rambo! Så progressiv." Og jeg tok ham tilbake.
Men verken Rambo, dukkene eller den hvite ninjaen betydde like mye
som å få foreldrene mine til å kjøpe det jeg ønsket meg. Det skjedde ikke.
Det var enkelt, en enkel leke. Jeg ville ikke ha noe annet.
Jeg vil ikke ha fest, jeg kan faste ei uke, hva vil dere…
Jeg ønsket meg en lastebil av plast,
den uknuselige typen.
Jeg vet ikke hva de brukte, men militæret i USA lagde tanks av det.
En uknuselig lastebil.
"Mamma, kjøp bilen. Pappa. Jeg skal ikke be om noe annet.
Kjøp lastebilen til meg.
Lastebilen…"
De kjøpte den ikke.
Nei.
Men jeg var en smart seksåring.
Jeg tenkte: "Jeg skaffer min egen uknuselige plastbil."
Jeg tok penn og papir og skrev:
"Kjære julenissen,
det hadde vært fint om du
kunne gi meg en uknuselig plastbil til jul i år.
Klem, Agustín Aristarán.
P.S. Vi flyttet tre ganger i år.
Sørg for at det er riktig hus.
Klem, Agustín Aristarán, ganger to."
Jeg tegnet et juletre,
litt julemat, sider
og mye snø, som definitivt skjer i Argentina.
Og jeg sendte brevet den 22. august.
Jeg var litt engstelig. Og jeg ventet.
Ventet i stua der
juletreet vanligvis var.
To dager senere sier mamma:
"Faren din og jeg snakket sammen
og vi synes den uknuselige bilen er litt for dyr
for julenissen."
"Drittsekker.
Ser dere gjennom posten min?"
Jeg skrev et brev til.
"Kjære julenissen,
Siden fortroligheten til korrespondansen min
ikke respekteres hos meg,
sender jeg dette andre brevet på en annen måte.
Kjenner du Mariano Brancamonte, skolekameraten min?
Blond, ser dum ut, sitter bak meg?
I fjor var den gutten forferdelig.
Du ga ham fortsatt en terrengsykkel med 18 gir og lys.
Og til meg, selv om jeg oppførte meg bra, gav du en Hulken nikkedukke.
Jeg hater deg, julenissen.
Jeg forventer at jeg i år
får en uknuselig lastebil av plast,
ellers tenner jeg på sleden din, reinsdyret ditt
og resten av dritten din.
Din pikk.
Klem, Agustín Aristarán."
Og jeg sendte brevet.
Den 24. desember våknet jeg litt engstelig.
"Mamma, hvor er han? Når kommer nissen?
Det er julaften i kveld.
Når kommer han? Hvor er pappa? Hvor?
Spiser han iskrem? Pappa!"
"Hva?"
"Slutt å spise iskrem, pappa!
Hvordan kan vi fremskynde det? Jeg trenger nissen.
Vi må sette ut peanøtter.
Sideren er varm."
"Frys den!" "Fortsatt varm."
"I fryseren!" "Fortsatt varm!"
"Lukk døra!"
"Pappa, kjøpte du fyrverkeri?"
"Ja, se."
"Når kommer nissen? Hva er klokka?" "Midnatt."
Og der var den.
Gaven jeg ventet på.
Den uknuselige plastbilen!
Jeg trodde den var større.
Kan det være?
Det var rart.
Nissens håndskrift er den samme som mammas.
Jeg åpnet boksen som om jeg var en stripper.
En trylleboks?
Julenissen…
Er du analfabet eller bare dum?
Jeg skrev "uknuselig lastebil av plast".
Jeg vil ikke være magiker. Jeg vil kjøre lastebil over hele verden.
TRYLLEFORESTILLING
"Bli magiker.
Instruksjoner. Forsvinn et egg i den røde koppen.
Ta den røde koppen og se på publikum. "
Det er ingen her.
"Åpne koppen, den inneholder et egg.
Fjern egget og vis den tomme koppen.
Dekk til koppen og legg egget i høyre lomme.
Se mot publikum."
Fortsatt ingen.
"Knips fingrene og si de magiske ordene.
'Abraka…'" Drit og dra, julenisse.
"Du vil se at egget forsvant fra lommen din
og dukket opp i…" Nei!
Nei!
Dukke opp, forsvinne.
Lang bart, kort bart.
Hvor er egget? Her er det.
I hånden og nå er det borte.
Hvor er det? Her er det.
Først i hånden, ta det ut, kast det, det er i nesa.
Og slik, i Bahía Blanca, i en alder av seks år,
ble en magiker født…
Rada, hei!
Det er magi.
Takk for applausen.
Jeg kjenner applausen.
Jeg var ute av kontroll med magi.
Se på lommetørkleet.
Du så det komme, Pupi.
Det er magi.
Hver gang en slektning kom, hva gjorde Agus?
Han underholdt med et trylleshow.
Og plutselig kom ikke flere slektninger på besøk.
Jeg var besatt av magi.
Due, lommetørkle, mynt, greier,
sigarer som dukket opp og forsvant.
Én slektning kom alltid. Bestemoren min kom for mate.
"Bestemor, jeg har et flott korttriks.
Jeg har øvd meg. Du vil ikke tro det.
Bestemor, se på kortene." Jeg stokker dem.
Og stokker.
"Velg hvilket som helst kort.
Velg det, husk det, gi det tilbake."
Jeg stokker igjen og igjen.
Jeg stokker, et kort flyr.
Jeg plukker det opp og gjør slik.
"Bestemor, kortet ditt."
"Jeg husker ikke." Helvete.
Din gamle kjerring. Kunne du ikke si kløver sju?
Ruter åtte, steinbukk fire, Batman fem.
Samme det.
Jeg var helt vill etter trylling.
Jeg kunne ikke stoppe. Jeg tryllet hele dagen.
Jeg tryllet på skolen, hjemme hos en venn,
mens jeg spilte fotball.
Selv som tenåring tryllet jeg.
"Hva vil du?
"Ruter fire!" sa jeg. "Faen ta."
Jeg var vill etter trylling.
Min venn, Gonzalo, sa til meg:
"Rada, du tryller, ikke sant?"
"Tryller! Et lommetørkle! Et bur, en varmtvannsbereder."
Jeg var ute av kontroll.
"Gjør du ikke noe annet?" "Trylling!"
"Liker du jenter? Vil du ikke ligge med noen?"
"Du har rett."
Jeg var jomfru.
Jeg hadde aldri hatt sex. Må det når man er 17. Det står i Wikipedia!
"Pappa!"
"Hva? Hva skjer?"
"Pappa, hør, jeg trenger råd, mann til mann.
Jeg er fortsatt jomfru. Jeg trenger hjelp.
Jeg vil ligge med noen."
"Hva? Har du ikke gjort det? Det er lett. Hvordan…
Du snakker med en gutt eller jente.
Dere må ta en drink, ta på hverandre… Unnskyld.
Jeg er en tufs, beklager.
Jeg trodde du var broren din.
Du er magikeren? Glem det. Magikere får seg ikke noe."
Og pappa hadde så rett.
Magikere får seg ikke noe.
Noen vil si at magikere alltid…
Nei.
Det er umulig.
Det er to yrker…
WHO sier at to yrker ikke har en sjanse til å få seg noe.
Ett er magikere,
fordi vi gjør dumme ting hele dagen.
Det andre er sjakkspillere,
fordi de har svette rumper.
Imponerende svette. Så vi har ingen sjanse.
Hør på meg.
Jeg sier "magiker", hva ser du for deg?
En Las Vegas-magiker. Veldig pyntet.
Gelé, håret rett opp.
En beltespenne med fire ess,
mye blankt svart, to pantere, vifter som blåser mot ham,
Las Vegas-musikk.
Imponerende.
Jenta kommer inn, assistenten, alltid etter magikeren, aldri før.
De er sjåvinister.
Drittsekker, idioter og sjåvinister.
Jenta spretter forbi, går inn i en så stor eske.
Stakkars.
Hun vrir seg inn der.
Han tar et spyd.
Han stikker spydet.
Tar et til.
Han spytter, driter og tenner på henne.
Hun kommer ut i nye klær, hvem får applausen?
Den jævla magikeren.
Ingen sjanse til å få seg noe der.
Hvis du drikker kaffe med en magiker, hør på dette.
Du drikker kaffe og spør: "Hva gjør du?" "Jeg er magiker."
Aldri si: "Seriøst?"
For om du gjør det,
utløser du et ras av tullprat som han ikke kan kontrollere.
"Du visste ikke at jeg er magiker? Se på dette.
Jeg har skjeen din i hånden.
Hvor er den? Den er borte. Ikke her.
Her er den.
Jeg har mer.
I hånden, den er borte.
Hvor er den? Her?
Nei, her, i øret ditt. Der!"
Latte i øret, det er pinlig.
Men la oss tenke oss…
…at du likte ham,
eller at du får deg lite,
så du blir med ham til et mer behagelig sted.
Et sted med mindre lys. Annen musikk.
Dette vil skje, garantert.
"Se, en haug med kondomer i ulike farger.
Jeg stokker dem.
Velg hvilken som helst kondom, bestemor… Jeg mener jente.
Velg én. Husk den. Jeg ser ikke.
Jeg åpner den. Vil du ha en hund? Til deg.
Vil du ha en due? Se her.
En due.
Noe mer komplisert? Jeg ser at du liker det.
Noe mer komplisert?
Dette er den vanskeligste. Kom igjen, ikke gå.
Jeg vil ha sex. Unnskyld.
Jeg skal ikke trylle mer. Vær så snill."
Astronaut, brannmann,
YouTuber, sjømann.
Ingen vil være magiker.
Vi trenger kirurger og mange ingeniører.
Ingen vil være magiker.
Faren min sa det, og han kjenner meg.
Ikke velg å bli magikeren.
Fordi magikere ikke får seg noe.
Magikere får seg ikke noe.
Magikere får seg aldri i verden noe.
Aldri.
Jeg har en sykdom
verre enn meslinger.
En forbannelse som dreper meg og ikke går videre.
Her oppe er jeg kanskje den beste.
Men jeg får meg aldri noe, nei!
På grunn av trylling.
Fordi magikere ikke får seg noe.
Magikere får seg ikke noe.
Magikere får seg ikke noe. Nei.
Magikere får seg ikke noe.
Fordi magikere ikke får seg noe.
Magikere får seg aldri i verden noe.
To ting.
Jeg bommet på lyset.
Tre ting.
Du glemte å åpne lokket slik at jeg kunne forsvinne.
Dessuten knuste jeg ballene.
Jeg knuste ballene mine.
Drit i det.
Jeg ble for ivrig.
Jeg beskytter vanligvis ballene.
Det skjedde noe uforglemmelig da jeg var 17.
Det er som en frysning.
Det er bedre.
Å klemme ballene er ubeskrivelig.
Jeg var 17 år
da dette skjedde.
Jeg dusjet, naken, som alltid.
Jeg går i dusjen, tar såpen, ser ned og sier "Hva er dette?
Hva skjedde?"
En av ballene mine, en testikkel,
var vesentlig større.
Ikke lenger.
Nittiåtte prosent av menn har én balle som er lenger.
I dette tilfellet var den mye større.
Se for deg en ganske stor mandarin,
så stor var den ene ballen.
Da jeg var 17, kunne man ikke bare Google:
"Hva gjør man om en balle er stor?"
Jeg går til pappa. "Hva skjer?"
"Vi må snakke om iskremavhengigheten din.
En av ballene mine er stor."
"Hva mener du? Er du gal? Vis meg ballene dine."
Jeg viser ham.
Han sier: "Inés!"
"Nei! Dette er mannesaker! Jeg er tenåring. Ta meg til ballelegen."
Vi dro til ballelegen.
"Står til, doktor?"
"Hva skjer?" spør han.
"Det skjedde noe snodig.
Jeg gikk for å dusje
og så at en av testiklene mine er mye større."
"Slapp av. Det er veldig normalt.
En testikkel hovner alltid opp mellom 17 og 18.
Det går over etter hvert. Det er hormonelt."
"Du skjønner det ikke. Den er mye større enn den andre."
"Du undervurderer meg.
Jeg ser på baller hele dagen.
Én testikkel hovner og går ned."
"Den er som en mandarin, doktor." "Unnskyld?"
"Som en mandarin."
"Oransje?" "Litt."
"Rynkete?" "Kanskje."
"Har den frø?"
"Vet ikke, den ser ut som en mandarin."
"Vis meg." Jeg gjør det.
Han sier: "Bli her. Kle av deg."
Han henter en krakk.
Krakken alle urologer bruker,
sertifisert av Urologskolen,
kan kun kjøpes på Urologbutikken,
i Warnes 743.
I Buenos Aires i Mexico et sted.
Han sa: "Ta av deg klærne." Jeg beholder sokkene. "Sokker også."
Han tar på seg hansker.
Han ser på meg: "Slapp av, Fabián."
"Jeg er ikke Fabián."
"Nei, jeg er Fabián, og jeg kjenner meg selv."
Han tar i ballene mine.
Å nei!
Han klemmer litt på hver testikkel.
Jeg følte det mer på en av dem.
Han sa: "Stram musklene litt.
Litt til.
Bare litt til."
Han skriver noe i en bok.
"Testikkelhevelse. Pasient: Agustín Aristarán.
Høyre testikkel: 120 bar.
Venstre:177 bar."
Han løfter min sunne testikkel og uten forvarsel…
"Testikkelsvingninger: urovekkende."
Så skjedde det noe rart.
Noe veldig merkelig.
Han tar tak i testiklene mine.
Hør etter, for det blir rart.
Balla i taket-rart.
Han tar ballene mine, ser ikke på dem eller meg,
og han virker som om han er koblet telepatisk til ballene mine.
"Snakker han til ballene mine med tankene?"
Tenk deg. Jeg er 17, mindreårig, en gammel fyr holder ballene mine
og snakker mentalt med dem.
Jeg må få tak i noen.
Jeg begynte å skrike etter pappa.
Jeg forsto ingenting.
Så begynner han å snakke med ballene mine.
"Står til?" "Bra. Du?"
"Bra."
Jeg snakker ikke ballinesisk.
Så begynner fyren å…
…ikke kjærtegne dem,
men flytter dem rundt som om de var kastanjetter.
Slik.
Hva er galt?
Hva er galt med disse ballene?
Hva er galt med disse ballene,
som ser ut som en mandarin?
Hva er galt?
Hva er galt med disse ballene?
Hva er galt med disse ballene,
som ser ut som en mandarin?
Graciela, kom hit, ta et bilde.
Dette er en balle for lærebøkene.
Dette er bra for forskningen vår. Ta et bilde!
De ser ut som en mandarin.
Kysset skjedde kanskje ikke.
Jeg var i sjokk.
Jeg kler på meg, og han sier: "Bli der og forbli naken."
"Hva mer er det?" "Slapp av," sier han.
"Begynn å løpe."
"Hva?" "Begynn å løpe."
"Virkelig." "Begynn å løpe."
"Om du demper lyset, skaffer whiskey…"
"Begynn å løpe." Og det gjør jeg.
"Ikke dekk deg til." "Greit."
Jeg var sjenert. Jeg løp. Han tok bilder og notater.
"Hold deg i midten og hopp."
Og mens jeg hoppet innså jeg,
fordi jeg prøvde å ikke tenke på det som skjedde,
at menneskekroppen er en perfekt maskin skapt av romvesener.
Det er umulig.
Og jeg innser grunnen bak det jeg nevnte,
at én testikkel er lenger enn den andre hos menn.
Hvorfor det?
Fordi, hvis de var like lange,
se for deg neandertalerne,
da de måtte jakte, jage en panter i jungelen.
De var nakne, klær hadde ikke blitt oppfunnet.
Fyren løp, kanskje han måtte hoppe. Om de var like lange, hadde dette skjedd.
De hadde klasket sammen.
Siden én er lengre, fungerer den som et hengsel.
Menneskekroppen er perfekt.
Jeg hopper mens jeg ser for meg at jeg jager en panter
og fyren sier: "Vi må operere.
Du har alt. Ballene dine er et rot.
Vannbrokk, årebrokk,
fimose, dobbel lyskebrokk."
I helvete…
En uke senere opererte de. De gjorde…
…sitt beste, det var mye på gang.
Baller som tetrisblokker,
og jeg er tilbake.
Før han slapp meg ut, sa han: "En ting til.
Dette tar omtrent seks måneder å leges internt.
Du må ikke ha samleie på…
Å, du er magiker. Glem det."
Som magiker med opererte baller
ble det ikke noe på meg, så jeg jobbet hardt med tryllingen.
Jeg begynte på barnefester, tjente småpenger,
én fest førte til en annen, så en skole, en barnehage.
Så opptrådte jeg på en quinceañera, i et bryllup,
noe i et firma, jobbet og tjente penger.
Jeg jobbet svart og som mindreårig hadde jeg ikke utgifter,
det ble mye penger.
En venn sa: "La oss kjøpe øl."
"Rada betaler.
Hva mer? Sjokolade? Jeg betaler det også."
Jeg var den eneste magikeren der. Jeg var populær.
Vi ble kvitt konkurransen. Vennene mine banket dem.
"Vil du ha juling?"
Vi drepte kaninene, ødela kortene.
"Prøv å finne kløver sju.
Din dritt, stikk."
Jeg jobber mer, tjener godt med penger,
hjelper til, flytter til Buenos Aires.
Det var vanskelig, men bedret seg.
Fester, barnefester, voksenfester. Jeg begynner å jobbe. Jeg blir gjenkjent.
Jeg er respektert i trylleverdenen.
"Rada." "Ja." Samme det.
Chile, Uruguay, Mexico, Colombia, jeg tjente i dollar.
Pengene strømmet inn. Hva?
Jeg hadde alt her.
Vil du ha dollar? Her.
Jobbet fortsatt svart.
Det gikk bra,
jeg tjente godt, hadde det bra, men noe…
…noe føltes ikke…
Det føltes feil.
Noe i brystet mitt…
…var…
Doktor,
jeg føler…
Jeg føler meg dårlig.
Alt er fint og plutselig
begynner jeg å gråte, doktor.
Jeg vet ikke om det har…
Jeg vet ikke om…
Jeg vet ikke… Unnskyld, jeg kan ikke snakke.
Bare et øyeblikk.
Det går over.
Jeg vet ikke om dette har et navn.
Jeg vet at dette er utdannelsen din, men jeg er på gata…
Alt er i orden.
Livet mitt er bra.
Jeg jaget drømmene mine, fanget dem.
Jeg jobber med det jeg elsker.
Alt de fortalte meg ville skje
i tegneseriene, skjedde. Det er bra.
Men når jeg ser en hund bæsje ute,
begynner jeg å gråte.
Det er veldig ustabilt.
Jeg har arbeid,
jeg tjener penger,
folk sier "Bra jobbet." De heier på meg.
Jeg kan ikke nyte det, doktor. Se på meg.
Jeg føler at jeg må tjene mer penger,
jeg havnet i karrierejaget…
Penger.
"Vil du ha et basseng, en yacht?"
Jeg kan ikke kjøpe en yacht, hvor skal jeg gjøre av den? Hvor?
Jeg føler…
Kjenner du til prins Charles?
Har du sett stakkaren?
Hver gang han filmes, ser han ut til å be om hjelp.
Han er helt fortapt.
De bestemmer hva han gjør, hvordan han kler seg.
Hele tiden.
Jeg føler at presset forteller
meg hva jeg skal gjøre.
Hvem sier det, Agustín? Hvorfor føler du det slik?
Pappa, doktor.
Ikke sant?
Hva tror du, doktor?
Tror du den trylleboksen fra julenissen var gratis?
Jeg fikk den for å bli magiker.
Hva trenger verden? Magikere.
Skaff deg jobb, få penger, det er åpenbart, doktor.
Unnskyld at jeg sier dette, Agustín…
…men…
…ingen mor eller far vil at barnet skal bli magiker.
Å, doktor…
Du sa det.
Du har rett.
Jeg er en idiot, doktor.
For en idiot.
Jeg er en idiot, doktor.
Beklager, jeg…
Hvorfor skriver du det ikke ned?
Agustín Aristarán er en idiot. Det er diagnosen.
Sånn er det.
Jeg vil ikke, for hva har jeg gjort?
Jeg jobbet meg i hjel. Og jeg vil ikke.
Jeg vil ikke at en stemme skal styre meg som Charles.
Jeg vil ikke, doktor.
Gi meg piller, for jeg er rådløs.
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil ikke være mer enn deg.
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil velge hvem jeg er.
Står til, doktor? Jeg begynte å ta pillene.
Tre ganger om dagen.
Å, doktor!
Den om morgenen gir meg så mye energi!
Å, doktor.
Noen ganger er telefonen tom for batteri, jeg står ved den og den lades opp.
Så mye energi.
Jeg reiser meg: maksimum 24°, minimum 21°.
Å, doktor.
Fuglene synger og alt er flott.
Når jeg tar ettermiddagspillen,
går det bra og plutselig…
…sitter jeg litt fast.
Men når jeg tar kveldspillen… Å, doktor,
kveldspillen, doktor.
Å, doktor, kveldspillen.
Å, doktor!
Dagen etter er jeg slik,
full av piller,
jeg snur meg og Rambo er der.
"Hei, Rambo. Hvordan går det?"
Jeg kjærtegnet Rambo, doktor.
"Hva vil du, Pupi?"
Hvorfor tar jeg ikke den pillen hver dag?
Det føles godt. Hvordan ser jeg ut? Bra, ikke sant?
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil ikke være mer enn deg.
Jeg vil ikke være Charles.
Jeg vil velge hvem jeg er.
Doktor, pillene balanserte, jeg har det bra.
Hør, dette skjedde her om dagen.
Jeg dro til det japanske renseriet,
jeg tok magikerdressen min.
"Renset du den? Jeg betaler neste uke." Vi er venner. Han renser klærne mine.
Jeg kommer til forestillingen. Han ga meg feil dress. En helt hvit en.
Bukser, jakke, skjorte, sløyfe, alt var hvitt, det var flaut.
Jeg måtte opptre, så jeg tok den på, gikk ut, de lo.
"Hvitt er moderne igjen!"
"Jeg ser ut som en bomullspinne."
Jeg avslutter showet, en jente kommer og sier:
"Hei. Har du saftis eller sjokoladeis?"
Jøss!
Kjæresten min. I ti dager nå.
Hva synes du?
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil ikke være mer enn deg.
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil velge hvem jeg er.
Doktor, jeg dro tilbake til renseriet.
To uker senere. "Jeg vet ikke om jeg skal slå deg eller klemme deg.
Du endret livet mitt. Du ga meg dressen, jeg fikk kjæreste,
vi har flyttet sammen, det er flott."
Vet du hva han sa?
Han sa noe til meg.
Han så på meg og sa…
Kan du japansk? Ikke jeg heller.
Men det jeg tror han sa var:
"Noen ganger
gir livet deg sitroner."
Jeg var målløs, doktor.
Med dressen, pillene og renseren som grunn, vet du hva?
Jeg skriver meg ut. Ikke flere piller.
Du, Freud og Deleuze kan drite og dra, ingen flere piller, jeg er fri.
Ingen bagasje, jeg har kjæreste.
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil ikke være mer enn deg.
Jeg vil ikke være Charles, nei.
Jeg vil velge…
Hei, vennen. Står til?
Ja, jeg sang. Jeg er glad, jeg sang.
Hva skjedde?
Jeg sa til legen at jeg nekter å ta flere piller.
Hva?
Positiv?
To måneder? Å, faen…
Posi…
Men positiv…
Positiv er vel alltid bra?
Hvordan skjedde det?
Jeg vet hvordan det skjedde.
Jeg husker det godt.
Ja, kjære.
Nei, jeg bare sang, jeg forventet ikke…
Telefonen min sa ikke noe om at jeg hadde store nyheter.
Ja.
Jeg kommer, kjære. Jeg drar. Jeg måtte bare sette meg.
Ja.
Jeg kommer straks.
Jeg går tilbake til legen, unnskylder og tar pillene.
Jeg kommer om to måneder.
Ja…
Ha det. Kyss magen din for meg.
Det er rart, ja.
Ha det.
Kaldt.
Og forblåst.
Tjueen år gammel og jeg skulle bli pappa.
Men jeg har alltid vært pragmatisk.
De ni månedene var lette.
Vi flyttet sammen til en ettroms leilighet.
Og de ni månedene var veldig enkle der.
Jeg tok meg av to ting:
Sørget for at moren til datteren min hadde alt,
og den andre tingen
var å låse meg inne på badet
der jeg gråt naken ved siden av toalettet
og tok piller for å ignorere situasjonen
fordi jeg var redd. Jeg skulle bli pappa.
"Jeg vil være Charles." "Du blir far."
"Hva? Drit og dra."
Jeg var redd.
Selvsagt var jeg det.
Men den 22. februar i 2006, klokken 14.30, forandret alt seg.
Jeg var på fødestua.
Min datters mor gjorde en enorm innsats.
"Helt utrolig, kjære."
Og jeg heiet på henne.
"Vi kommer til å dø!
Jeg håper faen meg vi dør, kjære.
Jeg håper en orkan blåser oss vekk!
Jeg vet bare ikke!"
I det øyeblikket ble dørene til rommet åpnet.
En lysstråle kom inn.
Og på den lysstrålen løp det enhjørninger
med noen kolibrier,
og enhjørningene bæsjet
roseblader overalt som stavet
"lykke", "moro",
"uendelig kjærlighet".
Min datter Bianca ble født.
"Å, datteren min!
Vi blir så lykkelige.
Alt du ser på er ditt.
En ettroms leilighet,
mange tryllekunster og en ukulele.
Datteren min, jeg elsker deg!"
Alt endret seg umiddelbart.
Vi flyttet til et større hus.
Kjøpte vår første eiendom.
Den var knapt større, men vi var glade.
Bianca løp, vi satte sammen huset og flyttet.
Jeg hadde blitt undervist i å flytte raskt.
Huset var mindre enn vi trodde.
Vi manglet et rom. "Det er ikke plass, Agustín."
"Hvorfor ikke? Bare riv en vegg og…"
"Kjære, slutt, det er umulig."
To timer senere, på veggen…
På den. "Jeg er faren min! Gi meg iskrem!"
Ut av kontroll.
Fem timer senere, et helt rom.
"Jeg henger opp bildet jeg ville ha i mitt første hjem."
"Vi må snakke."
"Vent litt. Varm vann til mate."
"La være. Kom igjen." Jeg henger opp bildet.
"Hva skjer, kjære?"
"Vi må slå opp."
"Jeg kan ta ned bildet.
Hva?
Må vi slå opp?
Greit, vi må slå opp.
Det går bra, jeg stikker eller noe.
Greit for meg. Jeg pakker.
Vil du det? Jeg kan pakke.
Det går bra.
Vil du det? Jeg kan pakke.
Jeg pakker sakene mine. Første gang, andre gang,
tredje…"
Bianca sier: "Solgt."
"Nei, kjære!" Vi måtte flytte. Jeg dro tilbake til en ettroms leilighet.
Det er kaldt. Og forblåst.
Med bagen min.
Jeg lukket døra. Kameraet panorerer.
Med bagen min.
Én uke med meg, én med moren. Alltid det samme.
Den første uken var sprø, så mye ansvar.
Jeg må mate henne hver dag, bade henne,
si at livet er fantastisk og at verden er dritt.
Alt var mitt ansvar. Bianca var tre.
Hva gjør jeg? Hvordan… Nei.
Hun kunne ikke dø. Om hun gjorde det, tapte jeg.
Jeg tok meg av henne.
Det var fint, vi lekte mye.
Hele tiden.
"Her kommer Bianca som går! Så søtt! Kommer rundt, passerer bordet.
Passerer kosten, går fortsatt. Hun klarte det! Mål!
Takk, mamma, for at du gjorde meg argentinsk da Bianca var her!"
Vi lekte hele tiden.
Å være ung far eller far
bringer deg nærmere å leke, leke med hva som helst,
med sminke, en parykk, vi bare lekte.
Vi hadde en flott lek som Bianca og jeg oppfant.
Jeg liker å snakke om den, kanskje noen
som ser på har småbarn og tenker:
"Hvorfor ikke leke med dem?"
Bianca var fire da.
Hun var…
…fire perfekte år.
Leken er enkel.
Du trenger to deltakere, en voksen og et barn.
Det interessante er at ingen sier: "La oss leke."
Hvis jeg spurte, følte jeg at hun ikke kunne avvise meg.
Men om leken startet av seg selv, var det mer interessant,
for det var uventet.
Det er lett.
Plutselig ville en mørk sjel invadere kroppen min.
Djevelen, Satan, Belsebub.
"Bianca."
Jeg falt sammen.
Begynte å skjelve.
Et satanisk anfall. Og bare én person i huset
visste hvordan hun skulle fjerne djevelen fra meg. Bianca.
Hun var bare fire, og sa:
"Ut av min fars kropp.
Ut, Satan og onde erkeengler. Ut, Belsebub!
Jeg reiste meg, klemte henne, hun trøstet meg.
Mens jeg vasket meg,
tegnet Bianca en ring med salt og brukte et svart lys
med opp-ned-kors for å merke den forbannede sonen.
En lek.
Jeg likte den.
Den var læremessig interessant. Jeg snakket med rektor.
Hun sa "Slutt, kompis."
Men både jeg og Bianca likte det.
Hun likte leken.
Jeg lagde et flott eksorsisme-sett med en fin trekasse.
Hun hadde en hvitløksflette,
en liten påle og hammer,
litt vievann vi stjal fra en kirke i nærheten.
Bianca sa: "Presten er med alterguttene!"
Jeg fylte en krukke med vievann,
så delte vi det hjemme.
En venn sa: "Du kan ikke stjele en kirkes vievann."
"Men jeg stjeler fra kirken, det blir nøytralisert."
Pokker. En kompromitterende uttalelse fra Rada,
fordi komedie noen ganger forteller sannheten.
Drittsekk.
Etter at jeg forsto at det var galt å stjele vievann,
ville jeg lage det selv. Jeg søkte: "Hvordan velsigne vann fra springen."
Samme som prester, men uten statslønn.
Rada, som ikke er redd for sosial kritikk, slår til igjen.
Jeg lagde et flott kors til henne,
jeg er flink med tre, et flott rosa kors.
Istedenfor Jesus, som er et slående bilde,
en mann full av spiker og blod,
limte jeg på en plastdukke.
Naken, som gråt glitter.
Som en jomfru som gråter glitter.
Flott, med en fantastisk frisyre.
Og jeg hadde skrevet på dukken…
Du vet i filmer,
når det er noe satanisk, skriver de ordene baklengs?
Jeg skrev "øye", "Neuquén", "radar" på kroppen hennes.
Bianca hadde korset, hun var liten,
korset var så stort, i eksorsistkassen sin.
"Går det bra?" "Ja, kjære."
"Bare si ifra."
Og av og til sprutet hun litt vievann på meg.
Stakkars Bianca.
Hun var så begeistret at jeg en dag fersket henne
i å ta med eksorsismesettet til barnehagen.
"Hva er det?" "Hva om det skjer med Fermín?"
"Kjære, la det være her.
Det er bare et en lek. Kom igjen."
Jeg klandrer henne ikke. Bianca var så uskyldig.
Det hendte meg en gang. For et fjols.
Jeg jobbet med datamaskinen min,
og djevelen tok over.
Jeg begynte å skjelve overalt.
Og Bianca var ikke der. Så jeg hadde ingen sjanse.
Heldigvis fikset vaktmesteren varmeovnen. "Hva gjør jeg?"
"Ring Bianca!" mumlet jeg.
Han måtte hente Bianca i barnehagen og skrive under.
"Hvem tar henne?" "Vaktmester." "Grunn?" "Pappa er besatt."
"Bare ta henne." De kjente meg allerede.
Bianca kom og fikk den ut på et øyeblikk. Bianca visste det. Ikke vaktmesteren.
Jeg skjønte endelig at leken ikke var normal
da Bianca ville invitere Vicky, en venn fra barnehagen,
på te, for å leke og se på tegnefilmer.
"Klart." Jeg snakket med faren.
"Jeg tar jentene." "Jeg kommer senere."
"Tut med hornet! Fantastisk."
Og jeg dro hjem.
Vi hadde det flott, Bianca drakk melk og så på tegneserier.
"Jeg skal oppføre meg i dag.
Ingen djevel i dag.
Nei!
Ikke i dag, Vicky er her. Ingen djevel i dag. Hun blir redd.
Bianca. Nei! Ikke i dag." "Pappa, går det bra?"
"Ikke vær redd, vennen. Det skjer ikke i dag."
Så kunne jeg ikke kontrollere det. Jeg falt.
Jeg gjorde hele eksorsisme-greia.
Snørr, dritt, jeg forsto det ikke.
Djevelen var sint.
Bianca sier, "Ut, ånd. Ut, Satan og onde erkeengler.
Ut, Belsebub!"
Jeg reiser meg. Bianca klemmer og trøster meg.
"Pappa, du lukter dritt." Greit, jeg går.
Jeg kommer fra badet.
Djevelen gikk fra meg til Vicky.
Vicky var slik.
"Ring…
Ring pappa.
Ring pappa."
"Vicky, det er bare en lek vi…"
"Ring pappa.
Pappa.
Pappa!"
"Det er en lek…"
"Ring pappa."
"Bianca, gjør noe!"
"Ut, ånd! Ut, Satan og onde erkeengler."
Hun slo henne med laurbærblad. "Slutt, vennen."
Jeg ringte faren.
"Kom og hent Vicky, jeg vet ikke hva som er galt."
Fyren kommer bort.
Jeg visste ikke at de var en kristen familie.
Han ser Vicky. "Noen ganger tar djevelen meg."
"Det er derfor jeg er her," sier Bianca.
"Bianca, gå til rommet ditt.
Dette er voksensaker. Jeg ordner det."
"Jeg vet ikke."
Vi løftet opp ungen.
Hun var stiv som en planke.
Vi måtte hive henne i baksetet. Vinklet så døren lukket seg.
Jeg kan ikke glemme det synet. Stakkars Vicky.
Hun var slik.
Før de drar, sier fyren: "Du er en drittsekk."
"Hva mener du?" "Du er en drittsekk.
Bli voksen. Du har skriblerier på armene.
Hopper rundt hele dagen, hva feiler det deg?
Ikke tenk på jenta mi.
Jeg drar rett til pinsekirken,
dette skal ordnes med et vievannsbasseng,
men datteren din…
Hele dagen, slik, hva feiler det deg? Hun vil mislykkes.
Når hun vil bli tannlege, advokat, jordbruker, arkitekt,
skal drittfaren være eksempelet?
Hva skal hun gjøre som advokat? 'Fru dommer, dette er beviset.'
Er du en idiot? Du må bli voksen.
Bli. Voksen."
Og jeg…
"Meg?"
Det gjorde jeg.
Serendipia.
Hei?
Kjære… Beklager, eks-kjære.
Gammel vane.
Ringte han? Han er en sladrehank.
Vi bare lekte.
Bare litt. Men jeg…
Jeg visste ikke at hun ville…
Jeg gikk for langt, unnskyld.
Serendipia.
Det er et veldig heldig funn,
verdifullt og uventet,
som skjer helt plutselig.
Du er veldig sint. Savner du meg? Nei.
Det kan også være en manns talent
å innse at han fant noe viktig
som han ikke så etter.
Forstår du?
Du prøver å forklare, men du kan ikke forklare dette.
Livet tilbyr veier, og du velger noen, eller ikke.
Beklager metaforen,
men du vet når du lager et rom på to timer eller noe sånt?
Livet kan kaste deg ut.
Det er billedlig.
Som det renseriarbeideren sa, husker du? Husker du hva han sa?
"Noen ganger gir livet deg sitroner."
Du ville ikke ha sitroner.
Så skal du bli sint på sitronene?
Du lager limonade.
Den uventede kjærligheten kan være nær.
På bussen er dere uvitende forelsket
Stier og snarveier, jobb og i går.
Kjæreste, dop, penger, fortiden eller det du har.
Du må ta det som det er.
Godta det eller la være.
Når jeg åpner en dør,
åpner resten seg også.
Men Bianca har det gøy.
Serendipia.
Bianca kan bli det hun vil, kunstner, advokat, jeg vet ikke.
Hun finner ut av det, som deg og meg…
Glemmer å gå av,
går av hvor som helst.
Kanskje livet ditt vil endre seg,
på et øyeblikk.
Suksess og nederlag.
Skjebnen og det ukjente.
Kolesterol og fester.
Tålmodighet eller lyst.
Å gi slipp eller holde fast
er å tape eller la dem vinne.
Vandrer, det er ingen vei.
Du lager den på veien.
Serendipia.
Jeg tror du er den beste moren Bianca kan ha.
Serendipia.
Jeg må gå. Ha det. Behold maleriet for meg.
Julenissen, foreldrene mine, broren min.
Charles og eggtrikset.
Jeg ville ikke være magiker.
Fordi magikere ikke får seg noe.
Magikere får seg ikke noe.
Magikere får seg aldri i verden noe.
Min første gang var da jeg var 19.
Skilsmisse og kjærlighet.
Hvis det er noe jeg vet,
er det at alt er bedre.
Du kan godta det eller la være.
Vit at det beste ikke har skjedd ennå.
Alt gir deg noe.
Bianca er penest.
Bianca,
du er best.
Bianca,
det er flott…
…å være…
…faren din.
Når vi er små, sier de
at livet er en rett linje.
At hvis du gjør alt riktig,
studerer, jobber,
forelsker deg, gifte deg, får barn,
kommer du deg, uten problemer,
fra punkt A til punkt B.
En rett linje?
Pisspreik.
For meg er livet når du flytter hjemmefra,
når du forelsker deg
og kjærligheten din kaster deg ut.
Når du oppnår drømmen din
og innser at den er litt kjedelig.
Når du tjener penger.
Når du er blakk.
Når du får et barn som 22-åring.
Når det uventede skjer.
For meg er det to måter å se det på.
Du kan bli sint, banne, gråte, rase
mot alle fordi livet ikke går slik du planla
eller slik de sa det ville bli.
Eller så kan du faktisk bli voksen.
Og innse at alt, det gode, det onde, det stygge,
det vakre, det fantastiske, det uforutsigbare…
…er en sjanse livet gir deg hver dag
til å gå en ny vei.
Å vokse opp er å gjøre det samme
uansett hva andre mener.
Å vokse opp er å gjøre det samme
Uansett hva de mener…
uansett hva de mener.
Jeg kjøpte den.
En uknuselig lastebil av plast.
Serendipia.
Du tok ikke så feil allikevel, julenissen.
Én, to…
Én, to, tre, gå!
Ingen kom.
Norsk tekst: Marte Fagervik