Downloaded from YTS.MX
‎- Dați-i drumul! ‎- Nu!
‎Haide, zece secunde. Hai!
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎- Să mergem! ‎- Nu pot!
‎- Cum te simți? ‎- Oribil.
‎- De ce? ‎- Sunt îngrozit!
‎De ce? E al doilea program pentru Netflix.
‎- E în regulă! ‎- Nu vreau!
‎Mi-e teamă, omule!
‎E prea greu, nu pot!
‎Nu e! De trei luni repeți.
‎Nu întâmplă nimic. Va fi bine.
‎- Concentrează-te! ‎- Da.
‎Mai știi ce i-ai zis ‎Biancăi când a început liceul?
‎- Că nu-i bun la nimic. ‎- Nu, treaba ailaltă.
‎- Să chiulească! ‎- Nu!
‎Era la ușă, nu voia să intre, ‎ai privit-o în ochi și ai zis:
‎"Bianqui, să ai curaj nu înseamnă ‎să nu-ți fie teamă.
‎Curajul înseamnă să faci față ‎unei provocări deși ți-e teamă.”
‎N-am zis asta.
‎Dacă am zis, sunt un ticălos. ‎Nu cred asta.
‎Respiră!
‎E prea greu.
‎Au plătit deja.
‎Nu putem refuza, am semnat un contract.
‎Numără până la trei.
‎- Unu… ‎- Unu…
‎- Doi… ‎- Dă-i bătaie!
‎Nu e nimeni aici.
‎Ticălosul naibii!
‎Deci.
‎V-aș putea arăta într-o mie de imagini ‎ce înseamnă singurătatea pentru mine.
‎Un copil într-un mall, ‎complet singur, căutându-și părinții.
‎S-a pierdut și nu știe ce să facă.
‎Un beduin care se plimbă prin Sahara,
‎înconjurat de nisip ‎și acompaniat doar de soare.
‎O barcă cu pânze răsturnată, ‎singură în larg.
‎Singurică.
‎Un copil în barca cu pânze, ‎înconjurat de nisip,
‎acompaniat de soare ‎și un beduin în cabană.
‎Știți ce înseamnă singurătatea ‎pentru comedianți?
‎Asta înseamnă singurătate.
‎Un teatru absolut gol.
‎Unul dintre cele mai mari teatre ‎din Buenos Aires,
‎are 1300 de locuri și nu-i nimeni.
‎Absolut nimeni. E pandemie. ‎Suntem singuri.
‎Doar cu camerele.
‎În timpul programului ăsta, ‎vom auzi râsete înregistrate.
‎Înregistrate.
‎Dacă totul merge bine, ‎râsul vostru le va acoperi.
‎Râsul înregistrat, ‎pentru un comediant singuratic,
‎e ca homeopatia.
‎Nu știm dacă merge, dar mă simt bine.
‎Nu știți cum e aici.
‎Ce frig! Și bate vântul.
‎Ar trebui să fiu obișnuit. ‎Sunt din Bahía Blanca.
‎Un oraș care e la 437 km de capitală,
‎unde suntem acum.
‎Suntem la mare. Ce frig! Și ce vânt!
‎În Bahía Blanca vântul apare brusc.
‎Deodată, îți strică planurile.
‎Noi, băștinașii, suntem obișnuiți ‎să mergem la un unghi de 45°,
‎ca să nu ne dea vântul ‎cu gaibaracele-n sus.
‎Familia mea avea rădăcini basce ‎și italiene, foarte aprinsă și pătimașă.
‎Eram cu un picior în clasa mijlocie.
‎Către clasa de jos. ‎Nu aveam doi lei în pușculiță.
‎Verile ni le petreceam în Monte Hermoso.
‎O făceam pentru că ne plăcea? ‎Nu, era aproape și ieftin.
‎Mergeam cu mama, tata ‎și fratele meu la Monte Hermoso.
‎Unde? La plajă. ‎Nicăieri altundeva. Doar la plajă.
‎Doar la plajă.
‎Nu luam masa, nici porumb fiert,
‎nici înghețată, nimic.
‎Vânzătorii vedeau ‎cât de strâmtorați erau părinții mei.
‎Nici nu încercau să le vândă.
‎„Am înghețată, bomboane…
‎și ghiață!”
‎Nu încercau pentru că nu avea sens,
‎se oboseau degeaba.
‎Îmi plăceau mult nopțile din Monte.
‎Mă duceam la sala de jocuri.
‎Era un colț
‎unde niște copii se jucau agitați ‎jocuri video.
‎Pe mine mă puneau în Daytona.
‎Luam volanul și începeam jocul.
‎Luam primul cot, mă bușeam!
‎„Ce-i? Am virat!”
‎Porneam iar.
‎Același cot, bang, mă bușeam! ‎„Mamă, am virat!”
‎Porneam iar. Același cot, mă bușeam iar.
‎„Introdu o monedă”.
‎Mă uit la copii.
‎Contemporanii mei se jucau prinde-cârtița.
‎Cârtița iese și o lovești.
‎Cu cât lovești ‎mai multe cârtițe în timpul dat,
‎cu atât primești mai multe bilete. ‎Le luai la chioșc
‎și schimbai 2.000 de bilete ‎pentru o acadea.
‎Și așteptam 20 de minute ‎să apară o cârtiță.
‎„Nu merge, mamă!”
‎„Nu, Augustín, e ianuarie, ‎nu e sezonul cârtițelor.”
‎„Ne păcălesc, Manuel. Ne păcălesc.”
‎Manuel era frate-miu. ‎„Ne lipsește un jeton.”
‎Mi-am dat seama de trucul părinților mei ‎la jocul viermelui.
‎Jocul viermelui era un vierme ‎din fibră de sticlă
‎pe muzică coreeană.
‎Copilul stă aici,
‎viermele se zvârcolește ‎pe muzică coreeană,
‎iar părinții așteaptă.
‎La mine era invers, mă așezam,
‎viermele nu se mișca, ‎iar părinții mei făceau asta.
‎Ne păcăleau, bineînțeles.
‎Erau jenați că sunt strâmtorați.
‎Ne mutam din doi în doi ani.
‎Contractul se încheia și ne mutam.
‎Nu-l puteam reînnoi, ‎trebuia să găsim o casă nouă,
‎uneori una mai ieftină. Ne descurcam.
‎Părinții mei erau jenați. ‎Nu știu de ce, dar erau.
‎Nu voiau să știm că ne-am mutat.
‎Deci ce făceau? A fost genial.
‎Aranjau casa la fel ca pe cea veche.
‎„Știu că ne-am mutat, tată. Știu.
‎E evident.
‎M-am dus să mă joc cu Martin, vecinul meu,
‎am sunat la ușă ‎și a ieșit un bătrân în baston.
‎Știu. Poate e Benjamin Button, ‎poate-i pe droguri.
‎L-am văzut ieri și era bine.”
‎Mutându-ne atât de des, ‎mi-am dezvoltat o personalitate de…
‎fricos, laș.
‎Eram curajos. Nu mă temeam ‎de întuneric sau monștri,
‎dar mutându-ne, ‎cu atâtea zgomote noi în casă,
‎am crezut că e ceva acolo, ‎că locul era bântuit.
‎Nici acum nu-mi plac filmele horror.
‎Nu vizionez. Niciodată! Nu-mi trebuie!
‎Fără filme cu monștri!
‎Mă sperii! Am coșmaruri!
‎Monștri? ‎Compania Monștrilor ‎cel mult!
‎Acu ceva vreme, iubita mea mi-a zis:
‎„Hai la ‎Călugărița, ‎un film horror nou.
‎E cu o călugăriță ‎satanică care omoară pe toată lumea.”
‎„Nu scumpo, mă sperie!”
‎„Agustín, serios! Hai, o să fie bine!”
‎„Nu vreau!”
‎„Hai să vedem ‎Călugărița‎, e o întâlnire.”
‎„Nu vreau!”
‎Îmi zic: „Trebuie să mă maturizez. ‎Să văd măcar trailerul.”
‎Îl caut, îi dau drumul.
‎Începe așa: „Într-o capelă, o călugăriță…”
‎M-a speriat de moarte. Total!
‎N-am putut să văd nici măcar trailerul. ‎Nu-mi place.
‎Încă se vorbește de ‎Stranger Things‎.
‎„Uită-te! Are trei sezoane.”
‎Nu vreau. Mi-e frică. Am coșmaruri.
‎„Uită-te!”
‎Sunt reclame pe autostradă: ‎Stranger Things‎.
‎„Fugi să-l vezi!
‎E cu o fată cheală ‎care schimbă canalele telepatic.”
‎Nu mă uit la ‎Stranger Things‎.
‎Au insistat. M-am dus.
‎„Trebuie să țin pasul. Trebuie să-l văd.”
‎Dar nu singur. ‎I-am zis fiică-mii de 12 ani, Bianca:
‎„Vedem ‎Stranger Things‎?” ‎„Tată, mă sperie.”
‎„Bianca, hai să-l vedem!”
‎„O să am coșmaruri!”
‎„Dragă, maturizează-te, nu te prosti. ‎Ne uităm, e în regulă.”
‎„Tată, mi-e frică.”
‎„Eu fac regulile în casa asta, ‎ne uităm la ‎Stranger Things‎.‎”
‎Așa că am pus ‎Stranger Things.
‎N-am văzut mai mult de un episod. ‎În plină zi, după-amiaza.
‎În noaptea aia: „Nu sunt reali.
‎Demonii sunt din cauciuc. E un film.”
‎A zis Bianca până am adormit tremurând.
‎Nu-mi plac filmele horror.
‎Mă gândesc la tata.
‎Era un tip înflăcărat. ‎Cum se mișca, în orice.
‎Tata e înflăcărat și neliniștit.
‎O combinație volatilă. Nu fac față.
‎E insuportabil. E foarte înflăcărat.
‎Atât de înflăcărat ‎încât dacă întreabă ceva,
‎răspunde tot el.
‎Insuportabil. „Ce faci? ‎Ești bine? Așa pare.
‎Ieri nu erai, dar azi ești. ‎Ți-am văzut filmul.
‎E bine Bianca? Sigur că da.
‎Filmezi ‎Coincidență norocoasă ‎pentru Netflix?
‎Trebuie să faci cornul. Le place.
‎Fă cornul, Rada! E grozav!
‎Bianca studiază medicina?”
‎„Tată, Bianca are 14 ani. Încetează!”
‎Nu pot vorbi, e prea înflăcărat.
‎Își pune pantofii înaintea șosetelor. ‎Insuportabil!
‎Când își suflă nasul,
‎îl suflă atât de tare, ‎încât ne temem mereu
‎c-o să facă un atac cerebral ‎și rămâne invalid. Face…
‎iar piciorul îi zvâcnește ‎înapoi cu toată forța.
‎E înflăcărat! Prea înflăcărat!
‎Când tata mănâncă înghețată, face…
‎Îi îngheață creierul. ‎Până nu vine mama cu un prosop cald,
‎nu-și revine.
‎Tata e foarte agitat.
‎Am o poveste pe care o spun ‎la grătar amicilor.
‎I se potrivește. S-o spun?
‎Da? Nu? S-o fac?
‎Da. Bine. E scurtă.
‎Nu face parte din scenariu, dar e bună.
‎Tata olărește. ‎Face lucruri cu lut, nu știu.
‎E un tip creativ, ‎face mereu chestii din lemn
‎și i-am moștenit un pic pasiunea.
‎Acum ceva timp, ‎l-am vizitat în Bahía Blanca.
‎Beam ‎mate ‎cu mama și tata zice:
‎„Vino aici, Agustín!
‎Hai! Vino!”
‎Mă duc. „Ce-i, tată?”
‎„Ascultă. Știi ce?”
‎„Mai încet. Nu înțeleg.”
‎„Ascultă-mă!
‎De ceva vreme,
‎n-am mai avut idei de olărit.
‎Ești artist…
‎Am citit
‎că artiștii au tendința ‎de a se pierde în lumi imaginare.
‎Tu o faci?”
‎„Nu înțeleg.”
‎„Una mică”, zice el. „Tată?
‎Ești…?
‎Mă inviți la un cui?”
‎„Nu! Te aude mama!”
‎„Mama fumează, tată. ‎Cu prietenii ei din Monte.
‎Nu te prosti, nu-mi cere lucruri ilegale. ‎Nu am, nu folosesc.
‎Deloc.
‎În plus, sunt un tip oarecum cunoscut,
‎trebuie să dau un exemplu.
‎Nu am marijuana.”
‎„Tată, a venit Ruter azi…
‎Îl știi pe Ruter? E un prieten vechi.
‎E fermier, are o grădină, ‎îi place să exploreze.
‎Face hibrizi, amestecă diferite plante, ‎roșii, busuioc,
‎iar o păsărică i-a adus ‎la întâmplare o sămânță.
‎Are munți de marijuana.
‎Tot felul de tulpini:
‎kryptonite, mandurria, somba, ‎teque, puppy, rusca.
‎Te lasă lat.”
‎Zic: „Tată, mi-a adus un borcan. ‎Dar trebuie să ai grijă.
‎Tragi o dată și aștepți.
‎E ca la pescuit. ‎Arunci și aștepți mușcătura.
‎Trebuie să ai grijă ‎pentru că ești foarte agitat.”
‎„Nu, ce…” „Tată, te rog!”
‎I-am dat borcanul și m-am întors ‎la Buenos Aires.
‎Apoi m-am dus în Córdoba, în capitală,
‎să fac un spectacol dublu ‎a unei alte serii cu voi.
‎Între spectacole, m-am dus la cabină,
‎am luat telefonul
‎și am 12 apeluri pierdute ‎de la fratele meu, din Statele Unite,
‎și 14 apeluri pierdute de la mama.
‎Mi-a fost clar că tata murise tragic.
‎Altfel, ar fi sunat și el.
‎Îmi sun fratele și mă gândesc:
‎„Oare am spus tot ce voiam? ‎Am apucat să-mi iau rămas-bun?”
‎„Manuel, ce e?”
‎„Sun-o pe mama, tata a luat-o razna.”
‎„Ce s-a întâmplat, mamă?”
‎„Ce i-ai dat lui taică-tu? E drogat mort.”
‎Am făcut așa.
‎De la distanță am auzit: ‎„Legalizați marijuana!”
‎Îl vedeam pe tata alergând în cerc.
‎Zic: „Mamă, liniștește-te!”
‎Zice: „Agustín, să sun la 112?”
‎„Nu! E un kg de marijuana ‎în borcanul ăla, intrăm la zdup!
‎Chiar și Bianca!
‎Liniștește-te, te rog!”
‎„Și tata?”
‎„Du-l afară!”
‎„Nu vrea!”
‎„Aruncă un biscuit, se duce.
‎Când fuge afară ‎și începe să se agite în cerc,
‎pune-l jos! Când își revine
‎dă-i ciocolată sau suc, ‎ceva cu mult zahăr.
‎Băieții din trupă mi-au spus
‎că zahărul atenuează efectul drogurilor ‎și își revine. Ne auzim!”
‎Așa de agitat e tata. ‎De nesuportat. Foarte agitat!
‎O dată…
‎O dată ne-am mutat,
‎iar casa era mai mică decât cea veche.
‎Teribil! Iar tata zice: ‎„Lipsește o cameră!”
‎„Tată, ai văzut-o deja.”
‎„Dar lipsește o cameră!”
‎„Nu putem face încă una.”
‎„De ce nu? Pe terasă, ‎pun o grindă, dobor un perete,
‎pun tablă, o fereastră, un ventilator, ‎computer, niște tablouri. O cameră nouă!”
‎„Tată, nu poți să faci ‎o cameră nouă pe terasă.
‎„Nu pot?” ‎ După două ore, era călare pe perete…
‎L-a dărâmat, a pus grinda, cearșafurile.
‎O cameră nouă… în cinci ore.
‎Uimitor! Cabluri, lumini, ‎totul era perfect.
‎Iar mama, la fel ca întotdeauna,
‎îl încuraja pe tata ‎cu un ‎mate‎ în mână, zicând:
‎„Roberto, ești un idiot!
‎Ne mutăm peste un an și jumătate. ‎Cheltui aiurea!”
‎Bucătăria e mai mică
‎Baia e mai mare
‎Nu mă descurc deloc fără un girant
‎Pe toți portarii îi cheamă Ramón
‎La fiecare doi ani, îi cânt cântecul ăsta
‎Vino la cină, dar vino mai devreme
‎Nu găsesc nimic ‎Totul e împachetat
‎De la parter ‎M-am mutat la 6B
‎Nu găsesc cheia ‎Iar am pierdut-o
‎O lună pentru avans
‎Una, două sau trei comision
‎Garanția ar trebui să fie de la Capital
‎Nu mă văd locuind aici
‎Nu, nu
‎Nu cred în rune
‎Nu cred în tarot
‎Ludovica spune că în calendarul chinez
‎Sunt chiriaș
‎Muzicuța!
‎Am avut una… Am avut…
‎Era o cutie cu muzicuțe,
‎un reportofon, un video recorder…
‎Ai găsit…? I-am pus etichetă.
‎Du-te naibii!
‎Călătoresc fără bagaje multe, ca vântul
‎În realitate nu am apartament
‎O ukulele, patul și garderoba
‎La fiecare doi ani, trebuie să mă mut
‎N-o suport pe vecina mea
‎Nu vorbim, e rasistă
‎Îl urăsc pe cățelușul ei idiot
‎Mă urăște pentru că fumez marijuana
‎E tata! Nu e vina mea!
‎Nu cred în rune
‎Nu
‎Nu cred în tarot
‎Ludovica spune că în calendarul chinez
‎Sunt chiriaș
‎Îmi place finalul tip Broadway ‎cu pălăria imaginară.
‎„Ideea e, când te muți cu jucării,
‎că trebuie să fie destul de mici ‎și ușor de deplasat,
‎ca să încapă într-o cutie.”
‎Așa spuneau ai mei.
‎Aveam două jucării.
‎Îmi era îndeajuns.
‎Un Ninja Alb și un Rambo.
‎Îl mai știți pe Rambo?
‎Era grozav, nu? Îl am…
‎Un Rambo cu blugi strâmți.
‎Pantalonii ăia care nu existau pe atunci.
‎Rambo avea coapse groase ‎și un fermoar așa de mare.
‎„Ce faci, Rambo? ‎Îți place să te antrenezi?”
‎Brațe mari, avea bandana aia, ‎era transpirat, cu păr lung.
‎Era tare Rambo ăla!
‎O teacă cu un cuțit lung.
‎Părea că mai avea un penis.
‎Mă uitam la el și mă gândeam: ‎„Vino aici, Rambo!”
‎„Te omor, nenorocitule!”, zice ninja.
‎„Te măcelăresc!” „Hai, hai, hai!”
‎Se sărutau un pic.
‎Cu păpușile. Nu făceați asta?
‎Nu-l întorceați să-i dați câteva?
‎Era flexibil. Stătea în toate pozițiile.
‎Niște kamasu… 69? Nimeni?
‎Nu?
‎Nu…
‎Niciodată? Nu ți-ai băgat niciodată ‎un Rambo în fund?
‎Pe la șase sau șapte ani? Nu?
‎Eu am făcut-o. A fost…
‎O descoperire de sine cu păpuși.
‎Eram cam obsedat de păpuși și sex.
‎Îl ascundeam pe Rambo și-l luam peste tot.
‎Verișoara mea de vizavi, Paula, ‎avea o situație economică diferită,
‎avea o casă de păpuși grozavă, dominantă…
‎Avea 14 păpuși!
‎L-am luat și m-am dus la Paula să mă joc. ‎Deschid ușa. Îl furișez înăuntru.
‎„O să iasă urât”, m-am gândit.
‎M-am întors și Rambo era machiat.
‎„Bine, Rambo! Cât de progresist!” ‎Și l-am luat înapoi.
‎Dar nici Rambo, nici păpușile, ‎nici Ninja Alb n-au contat
‎cât să-i fac pe părinții mei să-mi cumpere ‎ce-mi doream cel mai mult.
‎Nu l-am primit.
‎Era o jucărie simplă. ‎Nu-mi doream altceva.
‎Nicio petrecere, posteam o săptămână, ‎făceam orice…? Voiam…
‎Voiam un camion de plastic,
‎indestructibil.
‎Nu știu din ce material erau făcute, ‎armata americană îl folosea la tancuri.
‎Un camion indestructibil.
‎„Mamă, ia-mi un camion! ‎Tată. Nu mai cer nimic!
‎Ia-mi un camion! Un camion!
‎Un camion, camion…”
‎Nu mi l-au luat.
‎Nu.
‎Dar eram deștept ‎pentru un copil de șase ani.
‎Mi-am zis: „O să-mi iau propriul camion ‎de plastic indestructibil.”
‎Am luat un pix și hârtie și am scris:
‎„Dragă Moș Crăciun,
‎Mi-ar plăcea dacă de Crăciun
‎mi-ai aduce ‎un camion de plastic indestructibil.
‎Cu drag, Agustín Aristarán.
‎P.S.: Ne-am mutat de trei ori anul ăsta.
‎Asigură-te că e casa care trebuie.
‎Cu drag, Agustín Aristán, la pătrat.”
‎Am desenat un brad de Crăciun, ‎o friptură de vită, niște cidru
‎și multă zăpadă, cum sigur se întâmplă ‎în decembrie, în Argentina.
‎Și am trimis scrisoarea pe 22 august.
‎Aveam ceva emoții. Și am așteptat.
‎Așteptam în sufragerie, unde,
‎de obicei, puneam bradul de Crăciun.
‎După două zile, mama zice:
‎„Agustín, am vorbit cu tatăl tău
‎și credem ‎că un camion indestructibil e cam scump
‎pentru Moș Crăciun."
‎„Nenorociților!
‎Îmi verificați corespondența?”
‎Am mai scris una.
‎„Dragă Moș Crăciun,
‎Cum confidențialitatea corespondenței mele
‎nu e respectată în casa mea,
‎îți trimit o a doua scrisoare ‎prin alte mijloace.
‎Îl știi pe Mariano Brancamonte, ‎colegul meu?
‎Blond, prostuț, stă în spatele meu?
‎Anul trecut, puștiul s-a purtat oribil.
‎Dar tot i-ai dat o bicicletă de munte ‎cu 18 viteze și lanternă.
‎Și mie, care m-am purtat fără cusur,
‎mi-ai dat o pipă Hulk pentru iarbă.
‎Te urăsc, Moș Crăciun.
‎Mă aștept ca anul ăsta, la miezul nopții,
‎să primesc ‎un camion de plastic indestructibil
‎pentru că altfel îți incendiez ‎sania, renul
‎și ce rahaturi mai ai.
‎Ticălosule!
‎Cu drag, Agustín Aristarán.”
‎Am trimis-o.
‎Pe 24 decembrie m-am trezit ‎cam neliniștit.
‎„Mamă, unde e? Când vine Moșul?
‎E Crăciunul, Moșul vine diseară.
‎Când? Unde e tata? Unde?
‎Mănâncă înghețată? Tată!”
‎„Ce e? Ce se întâmplă?”
‎„Nu mai mânca înghețată, tată, te rog!
‎Cum fac asta să se întâmple? ‎Avem nevoie de Moș Crăciun.
‎„Hai să punem alune.” Am pus.
‎„Cidrul e cald.”
‎„Pune-l în congelator!” „Încă e cald.”
‎„În congelator!” „Încă e cald!”
‎„Închide ușa!” Am închis-o.
‎„Tată, ai cumpărat petarde?”
‎„Da, uite!”
‎„Când vine?” „Miezul nopții.” ‎„Cât e ora?” „Miezul nopții!”
‎Și iată-l!
‎Cadoul pe care îl așteptam.
‎Camionul de plastic indestructibil.
‎Credeam că o să fie mai mare.
‎Asta să fie?
‎Ce ciudat!
‎Scrisul lui Moș Crăciun e la fel ‎ca al mamei.
‎Am deschis cutia ‎ca o stripteuză profesionistă.
‎O cutie pentru magie?
‎Moș Crăciun?
‎Ești analfabet sau prost?
‎Am scris ‎„camion de plastic indestructibil”.
‎Nu vreau să fiu magician.
‎Vreau să conduc un camion ‎peste tot în lume.
‎SPECTACOL DE MAGIE
‎„Cum să devii magician.
‎Instrucțiuni. Cum faci să dispară ‎un ou în cupa roșie.
‎Ia paharul roșu și privește publicul.”
‎Nu e nimeni aici.
‎„Deschide cupa, va conține un ou.
‎Scoate oul și arată ceașca goală.
‎Acoperă cupa și pune oul ‎în buzunarul drept.
‎Privește publicul!”
‎Tot nu e nimeni.
‎„Pocnește din degete ‎și spune cuvintele magice.
‎„Abraca…” Du-te naibii, Moșule!
‎„O să vezi că oul a dispărut din buzunar
‎și a apărut în…” Nu!
‎Nu!
‎Apare, dispare
‎Mustață lungă, mustață scurtă
‎Unde e oul ‎Uite-l
‎În mână și acum a dispărut
‎Unde e ‎Uite-l
‎Îl pui în mână, îl scoți, îl arunci ‎Acum e în nasul meu
‎Și așa,
‎în Bahía Blanca, la șase ani,
‎s-a născut magicianul…
‎Rada, hei!
‎Ce mai magie!
‎Mersi pentru aplauze.
‎Simt aplauzele.
‎M-am dezlănțuit cu magia!
‎Uitați cum dispare batista!
‎Știai ce urmează, Pupi, nu?
‎Asta da magie!
‎De câte ori venea o rudă, ce făcea Agus?
‎Le oferea un spectacol de magie uimitor.
‎Și, dintr-odată, ‎rudele nu mai veneau în vizită.
‎Eram obsedat de magie.
‎Porumbel, batistă, monedă, chestii,
‎trabucuri care apăreau și dispăreau.
‎O rudă venea mereu. ‎Bunica venea pentru ‎mate‎.
‎„Bunico, am un truc grozav cu cărți.
‎M-am antrenat. N-o să-ți vină să crezi!
‎Bunico, uită-te la cărți!” ‎Le scot și le amestec.
‎Și le amestec.
‎„Alege orice carte, nu contează care.
‎Alege-o, ține-o minte, ‎pune-o la loc! Perfect.”
‎Le amestec iar și iar.
‎Amestec, zboară o carte.
‎O iau, o arunc pe la spate ‎și o iau din nou.
‎„Bunico, cartea ta!”
‎„Nu-mi amintesc!” La naiba!
‎Babă ticăloasă! ‎Nu puteai să spui șapte de treflă?
‎Opt de romb, patru de Capricorn, ‎cinci de Batman.
‎Sunt la fel, ce contează?
‎Iubeam magia. La nebunie!
‎Nu mă puteam opri. ‎Făceam magie toată ziua.
‎Făceam magie la școală, ‎acasă la un prieten,
‎în timp ce jucam fotbal.
‎Chiar și când eram adolescent, ‎la grătar, făceam magie.
‎„Ce vrei?”
‎„Patru de romb!” ziceam. „Dispari!”
‎Eram nebun după magie. Chiar nebun.
‎Prietenul meu, Gonzalo, mi-a spus:
‎„Rada, faci doar magie, nu?”
‎„Magie!”, zic. „O batistă aici! Una colo!”
‎O cușcă, un boiler.
‎O luasem razna cu magia.
‎„Nu mai faci și altceva?” „Magie, magie!”
‎„Nu-ți plac fetele? Nu vrei să faci sex?”
‎„Ai dreptate!”
‎Sunt virgin!
‎N-am făcut-o niciodată. ‎Trebuie s-o fac la 17 ani.
‎Scrie aici, în Wikipedia.
‎„Tată!”
‎„Ce? Ce-i?”
‎„Tată, am nevoie de un sfat. ‎Ca de la bărbat la bărbat.
‎Sunt încă virgin. Ajută-mă! ‎Nu știu cum s-o fac.
‎Tată, vreau să fac sex. Am nevoie.”
‎„Poftim?! N-ai făcut-o încă? ‎E ușor. Cum n-ai…?
‎Vorbești cu un tip ‎sau cu o fată, cum vrei.
‎Beți ceva, vă atingeți…
‎Scuze, fiule.
‎Sunt o brută, scuze.
‎Am crezut că ești frate-tu. Scuze!
‎Tu ești ăla micu, nu? Magicianul.
‎Las-o baltă! Magicienii nu fac sex.”
‎Câtă dreptate a avut tata!
‎Magicienii nu fac sex.
‎Unii vor spune că magicienii fac mereu…
‎Nu!
‎În niciun caz.
‎Există două profesii…
‎Cei de la OMS spun că sunt două profesii ‎care n-au nicio șansă să și-o pună.
‎Una e cea de magician,
‎fiindcă suntem idioți ‎care fac prostii toată ziua.
‎Cealaltă e cea de jucător de șah, ‎pentru că transpiră rău la fund.
‎Grandios! Deci nu avem nicio șansă.
‎Ascultați-mă!
‎Dacă zic „magician”, ce vă vine în minte?
‎Un magician din Las Vegas. ‎Foarte dichisit.
‎Cu gel, părul drept.
‎O centură cu patru ași,
‎mult negru lucios,
‎două pantere, vântul îl flutură,
‎muzică din Las Vegas.
‎Impunător!
‎Fata vine, asistenta lui,
‎mereu după magician, niciodată înainte.
‎Sunt șovini.
‎Nemernici, idioți și șovini.
‎Fata face tumbe prin aer, ‎intră într-o cutie atât de mare.
‎Sărmănuța!
‎Se îndeasă acolo.
‎El ia o suliță.
‎Înfige sulița!
‎Încă una!
‎Scuipă pe ea, se cacă pe ea, îi dă foc!
‎Fata iese în altă ținută, ‎cine primește aplauze?
‎Afurisitul de magician.
‎Deci nicio șansă să facă sex.
‎Dacă bei o cafea ‎cu un magician, fiți atenți.
‎Beți cafea și întrebi: „Cu ce te ocupi?” ‎„Sunt magician.”
‎Te rog, nu zice niciodată: „Nu!”
‎Pentru că, dacă o faci, declanșează
‎o avalanșă de nasoleli ‎pe care nu le poate controla.
‎„Nu știai că sunt magician? ‎Te rog, uită-te la asta!
‎Ți-am luat lingura, o țin în mână.
‎Unde e? A dispărut! Unde e? Nu-i aici.
‎Uite-o!
‎Ți-a plăcut! Mai am.
‎În mână, a dispărut!
‎Unde e? Aici?
‎Nu, aici, la ureche. Uite!”
‎Cafea în ureche. Ce moment jenant.
‎Dar să ne imaginăm
‎că ți-a plăcut,
‎sau că ești cam abstinentă,
‎deci mergi cu magicianul ‎undeva mai confortabil.
‎Undeva cu mai puțină lumină. Altă muzică.
‎Se întâmplă asta, jur.
‎„Uite, niște prezervative, ‎de culori diferite.
‎Le amestec.
‎Alege orice prezervativ vrei, ‎oricare, bunico…
‎adică, fato.
‎Alege unul, oricare. ‎Nu uita care! Nu mă uit.
‎Îl deschid eu. Ce vrei, un câine? ‎Uite, pentru tine!
‎Vrei un porumbel? Uite!
‎Un porumbel?
‎Vrei ceva mai complex? Văd că-ți place.
‎Se vede.
‎Ăsta e cel mai complex. Hai, nu pleca!
‎Vreau să fac sex. Scuze!
‎Nu mai fac magie. Te rog, îmi pare rău!
‎Astronaut, pompier
‎YouTuber, marinar
‎Nimeni nu vrea să fie magician
‎Ne trebuie chirurgi și mulți ingineri
‎Nimeni nu vrea să fie magician
‎Mi-a spus tata, el mă știe
‎Nu alege să fii magician
‎Fiindcă magicienii n-au parte de sex
‎Magicienii n-au parte de sex
‎Și nu vor avea niciodată
‎N-or să aibă niciodată
‎Am o boală
‎Mai rea ca rujeola
‎Un blestem care mă omoară și nu dispare
‎Aici, poate sunt cel mai grozav
‎Dar n-o să am parte de sex, nu
‎Din cauza magiei
‎Pentru că magicienii nu au parte de sex
‎Magicienii nu au parte de sex
‎Nu, nu, nu
‎Magicienii nu au parte de sex
‎Pentru că magicienii nu au parte de sex
‎Magicienii nu au parte de sex ‎Și nu vor avea niciodată
‎Două lucruri.
‎Am ratat semnalul.
‎Trei lucruri.
‎Ai uitat să deschizi trapa, atunci dispar.
‎Al treilea. Mi-am rupt boașele.
‎Mi-am rupt boașele.
‎Futu-i!
‎M-am cam înflăcărat.
‎De obicei le protejez, de când eram mic.
‎Pe la 17 ani s-a întâmplat ‎ceva memorabil.
‎Te trece un frison.
‎E mai bine.
‎Să-ți strângi boașele e de nedescris.
‎Aveam 17 ani
‎când s-a întâmplat.
‎Am făcut un duș, dezbrăcat, ‎ca întotdeauna.
‎Mă duc la duș, iau săpunul, mă uit în jos ‎și zic: „Ce e asta? Cum de s-a întâmplat?”
‎Deci. Una din boașele mele, ‎unul din testiculele mele,
‎era mult mai mare.
‎Nu mai lung.
‎Nouă zeci și opt la sută din noi avem ‎o boașă mai mare ca cealaltă.
‎În cazul ăsta, era mult mai mare.
‎Imaginați-vă o mandarină mai mare.
‎Una din ele era așa de mare.
‎Când aveam 17 ani, ‎nu puteai să cauți pe Google
‎„Boașa mea e de mărimea ‎unei mandarine. Ce fac?”
‎M-am dus la tata. „Tată?” „Ce e, ce e?”
‎„Trebuie să vorbim ‎despre dependența ta de înghețată.
‎Știi, am o boașă uriașă.”
‎„Cum adică? Ești nebun? Arată-mi boașele!”
‎Îi arăt.
‎Tata strigă: „Inés!”
‎„N-o striga pe mama! Asta e între bărbați!
‎Sunt adolescent. ‎Vreau la doctorul de boașe!”
‎Ne-am dus la doctorul de boașe.
‎„Bună, doctore? Ce mai faci?”
‎„Ce s-a întâmplat?” întrebă el.
‎„S-a întâmplat ceva ciudat.
‎M-am ridicat, m-am dus să fac un duș
‎și am văzut că unul dintre testicule e ‎mult mai mare.”
‎„Nu te stresa, ușurel! E absolut normal.
‎Unul din testicule se umflă întotdeauna ‎între 17 și 18 ani.
‎Se micșorează în timp. E hormonal.”
‎„Nu înțelegi, șefule. ‎E mult mai mare decât celălalt.”
‎„Mă subestimezi.
‎Văd boașe toată ziua, știu ce zic.
‎Testiculul se umflă și apoi își revine.”
‎„E ca o mandarină, doctore.” „Poftim?”
‎„Ca o mandarină.”
‎„E portocalie?” „Puțin”.
‎„Pungită?” „Posibil.”
‎„Are semințe?”
‎„Nu știu, omule, arată ca o mandarină.”
‎„Arată-mi!” Îi arăt.
‎Zice: „Stai aici! Dezbracă-te!”
‎Se duce să-și ia un scaun.
‎Scaunul pe care toți urologii,
‎certificați de Colegiul Urologilor
‎îl cumpără exclusiv ‎de la Urologii-Suntem-Noi
‎la Warnes 780.
‎În Buenos Aires. În Mexic nu știu.
‎Zice: „Dezbracă-te!”
‎Las șosetele. „Și șosetele.”
‎Le scot. Își pune mănuși.
‎Zice: „Relaxează-te, Fabian!”
‎„Doctore, nu sunt Fabián!”
‎„Nu, eu sunt Fabián. Știu cine sunt.”
‎Mă apucă de boașe.
‎Vai, nu!
‎Strânge ușor fiecare testicul.
‎Desigur, unul din ele era mai sensibil.
‎Zice: „Încordează un pic!
‎Încă un pic!
‎Un pic mai mult!”
‎Ia un caiet și scrie.
‎„Testicule umflate. ‎Pacient, Augustín Aristán.
‎Testiculul drept, 120 bari.
‎Stângul, 177 bari.”
‎Îmi ridică testiculul sănătos și, ‎fără avertizare, face…
‎„Oscilație testiculară, îngrijorător.”
‎Apoi s-a întâmplat ceva ciudat.
‎Ceva foarte ciudat.
‎„Oscilație testiculară, îngrijorător.”
‎Atenție, pentru că devine ciudat.
‎Complet bizar.
‎Mă apucă de boașe, ‎nu se uită la ele sau la mine
‎și pare să se conecteze telepatic ‎cu boașele mele.
‎„Comunică cu boașele mele telepatic?”
‎Imaginați-vă! Am 17 ani, minor, ‎un moș mă ține de boașe
‎și comunică telepatic cu ele. Eram confuz.
‎Trebuie să sun pe cineva!
‎Am început să o strig pe mama.
‎Nu am înțeles nimic.
‎Apoi începe să vorbească cu boașele mele.
‎„Ce faceți?” „Bine. Tu?”
‎„Bine.”
‎Nu vorbesc limba boașelor.
‎Apoi, tipul continuă și începe…
‎nu le mângâie,
‎ci le mișcă de colo colo ‎de parcă ar fi castaniete.
‎Făcea așa.
‎Ce se întâmplă
‎Ce au boașele astea
‎Care arată ca o mandarină
‎Vai, ce au
‎Ce au boașele astea
‎Care arată ca o mandarină
‎„Graciela, vino aici, fă o poză!
‎Asta e o boașă de manual.
‎E minunat pentru studiul nostru. ‎Fă o poză!”
‎Arată ca o mandarină
‎E posibil să nu le fi sărutat.
‎Eram în stare de șoc.
‎Încep să mă îmbrac și zice:
‎„Stai acolo, gol!”
‎„Ce mai e?” „Relaxează-te!”, spune el.
‎„Fugi!”
‎„Poftim?” „Fugi!”
‎„Serios?” „Fugi!”
‎„Poate cu luminile stinse, un whisky…”
‎„Fugi!” Fug.
‎„Nu te acoperi!” „Nu!”
‎Eram timid. Continui să fug. ‎Tipul făcea poze, lua notițe.
‎„Stai la mijloc și sari!” Sar.
‎Și-mi dau seama în timp ce săream,
‎pentru că încercam să nu mă gândesc ‎la ce se întâmpla,
‎mi-am dat seama că corpul uman
‎e o mașină perfectă, ‎creată de extratereștri.
‎Nu se poate!
‎Și am înțeles de ce s-a întâmplat ‎ce am menționat mai devreme,
‎că la bărbați un testicul e mai lung ‎decât celălalt.
‎De ce era așa?
‎Pentru că, dacă ar avea aceeași lungime,
‎imaginați-vă neandertalii,
‎când mergeau la vânătoare,
‎alergând o panteră prin junglă.
‎Erau goi, nu se inventaseră hainele.
‎Tipul fugea și poate trebuia să sară.
‎Dacă aveau aceeași lungime, ‎se întâmpla asta.
‎Se loveau una de alta, ‎ca niște bile săltărețe.
‎Cum una e mai lungă, ‎se comportă ca o țâțână.
‎Corpul uman e perfect.
‎Săream în timp ce-mi imaginam ‎că fugăresc o panteră prin pădure.
‎Tipul zice: „Trebuie să operăm.
‎Ești plin de belele. Ai boașele varză!
‎Hidrocel, varicocel,
‎fimoză, hernie inghinală dublă.”
‎Doamne…
‎O săptămână mai târziu m-au operat. Au…
‎făcut ce au putut, erau multe probleme.
‎Cu niște boașe ca blocurile Tetris, ‎mi-am reluat viața.
‎Înainte de a mă externa zice: ‎„Încă ceva, Agustín.”
‎Durează cam șase luni ‎să se vindece intern.
‎Vreau să nu faci sex timp de…
‎Ah, ești magician! Nu contează.”
‎Cu asta în minte, cu boașele operate ‎și fiind magician,
‎nu aveam parte de sex. Deci am muncit ‎ca magician, cu mult entuziasm.
‎Mai întâi la petreceri pentru copii, ‎am mai schimbat una alta,
‎o petrecere a dus la alta, ‎mai o școală, o grădiniță.
‎Apoi o ‎quinceañera‎, o nuntă,
‎ceva la o companie, ‎munceam și făceam bani.
‎La negru, fără chitanțe, eram minor, ‎deci am băgat totul în buzunar,
‎un munte de bani.
‎Un amic zice: „Hai să luăm bere!”
‎„Poftim, a luat Rada.
‎Altceva? Niște ciocolată? Iau și asta.”
‎Eram singurul magician din Bahía Blanca.
‎Eram cunoscut.
‎Am eliminat competiția.
‎I-au bătut prietenii mei.
‎„Vrei și tu?”
‎Am distrus iepurii, cărțile de joc.
‎„Găsește șaptele de treflă de poți!
‎Prăpăditule! Dispari!”
‎Am continuat să muncesc, ‎am câștigat bani serioși.
‎Am și ajutat. M-am mutat în Buenos Aires.
‎A fost greu, dar treaba a pornit.
‎Chindii, petreceri pentru copii, ‎petreceri pentru adulți.
‎Munceam. Magicienii mă recunoșteau.
‎Eram respectat în lumea magiei.
‎„Rada”. „Da.” În fine.
‎Chile, Uruguay, Mexic, Columbia, ‎Curgeau dolari.
‎Mă scăldam în bani. Poftim?
‎Îi țineam aici.
‎Vreți dolari? Poftim!
‎Evident, totul pe șestache.
‎Totul mergea bine. Făceam bani mulți,
‎mă simțeam bine, confortabil, dar ceva… ‎ceva nu…
‎nu părea în regulă.
‎Ceva în pieptul meu
‎era…
‎„Dle doctor.
‎nu mă…
‎Nu mă simt bine, doctore.
‎Totul e în regulă și, dintr-odată, ‎încep să plâng, doctore.
‎Nu știu dacă are…
‎Nu știu dacă…
‎Nu știu dacă… Scuze, nu pot vorbi.
‎O clipă, doctore.
‎Trece.
‎Adică nu știu dacă se numește cumva.
‎Știu că ai studiat, dar sunt pe stradă…
‎Totul e în regulă!
‎Viața mea e în regulă.
‎Mi-am urmat visurile, le-am îndeplinit.
‎Mi-am urmat pasiunea.
‎Tot ce mi-au spus se va întâmpla
‎în benzi desenate, s-a întâmplat. ‎E în regulă.
‎Dar dacă sunt pe stradă ‎și văd un câine făcând caca
‎încep să plâng, doctore.
‎E labilă situația.
‎Am de treabă,
‎fac bani.
‎Colegii îmi spun: «Bravo!» Mă încurajează.
‎Nu mă pot bucura. Uită-te la mine!
‎Simt presiunea de a face mai mulți bani,
‎am intrat într-un cerc vicios…
‎Bani, bani, bani!
‎«Ce vrei, piscină, iaht?»
‎N-aș putea cumpăra niciodată un iaht, ‎unde să-l pun? Unde?
‎Simt…
‎Îl cunoști pe prințul Charles?
‎Săracul, l-ai văzut?
‎De fiecare dată când e filmat, ‎dă din ureche, cerând ajutor.
‎E complet pierdut.
‎Îi spun ce să facă, cum să se îmbrace.
‎Tot timpul.
‎Simt că tot ce fac e sub presiunea asta.
‎Îi spun ce să facă, cum să se îmbrace.”
‎„Cine îți zice asta, Agustín? ‎De ce te simți așa?”
‎„Tatăl meu, doctore.
‎Nu?
‎Ce credeți, domnule doctor?
‎Crezi că cutia pentru magie ‎de la Moș Crăciun a fost gratis?
‎Au făcut-o ca să devin magician.
‎Ce-i trebuie lumii? Magicieni.
‎«Ia-ți o slujbă, fă niște bani!» ‎E evident, doctore!
‎„Iartă-mă că-ți spun asta, Agustín…
‎dar…
‎niciun părinte nu vrea ‎să-și vadă copilul magician.”
‎„Vai, doctore…
‎M-ai făcut să înțeleg!
‎Ai dreptate.
‎Sunt idiot, iartă-mă!
‎Ce idiot!
‎Sunt un idiot, doctore.
‎Îmi pare rău, sunt…
‎De ce nu iei notițe?
‎Agustín Aristarán e un idiot. ‎Ăsta e diagnosticul.
‎Asta e, doctore.
‎Nu vreau, fiindcă ce am făcut?
‎Am muncit pe rupte. Și nu vreau.
‎Nu vreau o voce ‎care să mă manipuleze ca pe Charles.
‎Nu vreau, doctore.
‎Dă-mi niște pastile, ‎pentru că nu știu ce să fac.”
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Nu aspir la mai mult ca tine
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Vreau să aleg cine sunt
‎„Doctore, ce mai faci? ‎Iau pastilele de săptămâna trecută.
‎Dimineața, după-amiaza, seara.
‎Dle doctor!
‎Cea de dimineață îmi dă atâta energie!
‎Dle doctor!
‎Uneori când telefonul se descarcă, ‎stau lângă el
‎și se încarcă imediat.
‎Atâta energie!
‎Mă ridic: maxim 24º, minim 21º.
‎Dle doctor!
‎Păsările cântă și totul e grozav.
‎Acum, când iau pastila de după-amiază,
‎mă simt bine și, deodată…
‎sunt puțin blocat.
‎Dar când iau pastila de seară. Doctore,
‎pastila de seară, doctore…
‎Vai, doctore, pastila de seară, doctore!
‎Doctore!
‎A doua zi, mă simt așa,
‎copleșit,
‎mă uit într-o parte și-l văd pe Rambo.
‎«Hei, Rambo! Ce faci?»
‎L-am mângâiat pe Rambo, doctore.
‎«Ce vrei, Pupi?»
‎De ce nu iau pastila asta în fiecare zi?
‎Mă simt bine. Cum arăt?
‎Mă simt bine, da?”
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Nu aspir la mai mult ca tine
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Vreau să aleg cine sunt
‎„‎Doctore, pastilele se echilibrează ‎unele pe altele.
‎Uite ce s-a întâmplat deunăzi.
‎M-am dus la curățătoria japoneză ‎din Charcas și Uriarte,
‎mi-am luat costumul de magician,
‎«L-ai curățat? ‎Te plătesc săptămâna viitoare.»
‎Suntem amici. Îmi curăță costumele.
‎Ajung la spectacol. Îți vine să crezi ‎că a amestecat costumele?
‎Mi-a dat alt costum. Unul complet alb.
‎Pantaloni, sacou, cămașă, ‎papion, toate albe. Jenant!
‎A trebuit să fac show-ul, așa că l-am pus,
‎mă duc acolo, au râs,
‎«Scuze», nu știu, «Albul e iar la modă!»
‎«Arăt ca un băț de ureche.»
‎Spectacolul s-a încheiat, ‎o fată vine și zice:
‎«Bună. Ai niște gheață ‎sau înghețată de ciocolată?»
‎Oh, vai!
‎Iubita mea! Ieșim de zece zile.
‎Ce zici?‎”
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Nu aspir la mai mult ca tine
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Vreau să aleg cine sunt
‎„Doctore, m-am întors la curățătorie.
‎După două săptămâni, m-am dus:
‎«Să te pălmuiesc sau să te îmbrățișez?
‎Mi-ai salvat viața, omule!
‎Mi-ai dat costumul. Am iubită.
‎Au trecut trei luni, stăm împreună. ‎E grozav!»
‎Știi ce-a zis?
‎Mi-a spus ceva.
‎Ascultă! Se uită la mine și zice…
‎Vorbești japoneză? Nici eu.
‎Dar cred că a spus:
‎«Uneori viața e amară.»
‎M-a lăsat mut, doctore.
‎Acum, dincolo de costum, pastile, ‎curățătorie, știi ce?
‎Mă externez. Gata cu pastilele!
‎Tu, Freud și Deleuze, ‎să-mi sugeți boașele,
‎nu mai iau nimic, sunt liber!
‎Nimic nu mai mă subjugă, am o prietenă!”
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Nu aspir la mai mult ca tine
‎Nu vreau să fiu Charles, nu
‎Vreau să aleg…
‎Bună, iubi! Ce mai faci?
‎Da, cântam. Sunt fericit, cântam.
‎Ce e?
‎I-am spus doctorului să se ducă naibii, ‎nu mai am ce vorbi.
‎Ce?
‎E pozitiv?
‎Două luni? La naiba…
‎Pozi…
‎Dar pozitiv…
‎Pozitiv e bine mereu, nu?
‎Cum s-a întâmplat?
‎Da, știu cum s-a întâmplat.
‎Îmi amintesc perfect.
‎Da, dragă.
‎Nu, doar cântam, nu mă așteptam…
‎Telefonul nu mi-a reamintit ‎că vin vești care-mi schimbă viața.
‎Da.
‎Voi fi și eu acolo. Vin! ‎Doar a trebuit să mă așez.
‎Da.
‎Vin imediat!
‎Mă întorc la doctor, îmi cer scuze ‎și iau pastilele.
‎Vin în două luni, scumpo.
‎Da, da…
‎Pa! Pupă-ți burtica de la mine!
‎Ce ciudat! Da.
‎Pa!
‎Ce frig!
‎Și bate vântul!
‎Aveam 21 de ani și mi se spunea: ‎„Vei fi tată!”
‎Dar eram mereu pragmatic, ‎chiar copil fiind.
‎Cele nouă luni n-au fost grele.
‎Ne-am mutat împreună ‎într-un apartament cu o cameră.
‎Cele nouă luni au fost foarte simple.
‎M-am ocupat de două lucruri,
‎am avut grijă de mama fiicei mele, ‎m-am asigurat că are totul,
‎și al doilea lucru
‎m-am încuiat în baie,
‎dezbrăcat și plângând, ‎îngenunchind lângă toaletă,
‎luând droguri ‎ca să fac situația să dispară,
‎pentru că mi-era teamă. ‎Urma să devin tată.
‎„Vreau să fiu Charles. ” „O să fii tată.”
‎„Ce? Du-te naibii!”
‎Mi-era teamă.
‎Cum să nu-mi fie?
‎Dar pe 22 februarie, 2006, la ora 14:30, ‎totul s-a schimbat.
‎Eram în sala de nașteri.
‎Mama fiicei mele făcea un efort teribil.
‎„Dragă, nu-mi vine să cred!”
‎Și o încurajam.
‎„O să murim cu toții!
‎Sper să murim toți, scumpo!
‎Sper să ne ia pe sus un uragan!
‎Nu știu ce să fac!”
‎În acel moment, ‎ușile camerei s-au deschis.
‎A apărut o rază de lumină orbitoare.
‎Pe raza aia alergau niște unicorni
‎erau niște păsări colibri,
‎iar unicornii se răhățeau
‎petale de trandafir peste tot ‎și puteai citi
‎„fericire”, „distracție”,
‎„iubire infinită”.
‎Fiica mea, Bianca, se născuse!
‎„Vai, fiica mea!
‎O să fim atât de fericiți!
‎Tot ce vezi îți aparține!
‎Un apartament cu o cameră,
‎multe trucuri magice și o ukulele.
‎Fiica mea, te iubesc!”
‎Totul s-a schimbat imediat.
‎Ne-am mutat într-o casă mai mare!
‎Ne-am cumpărat prima proprietate.
‎Nu era cu mult mai mare, ‎dar eram fericiți.
‎Bianca alerga, ‎am aranjat casa și ne-am mutat.
‎Eram învățat cu mutările în grabă.
‎Casa era mai mică decât am crezut.
‎Ne lipsea o cameră. ‎„N-avem unde să facem una, Agustín.”
‎„De ce nu? Doar dărâmăm un zid și…”
‎„Scumpule, oprește-te, e imposibil!”
‎După două ore, pe perete…
‎O făceam. „Sunt tata!
‎Adu-mi o înghețată!”
‎Îmi pierdusem controlul.
‎După cinci ore, o cameră întreagă.
‎„Iubi, agăț poza pe care mi-am dorit-o ‎mereu în prima mea casă.”
‎„Trebuie să vorbim.”
‎„O secundă. Încălzește niște apă ‎pentru ‎mate‎.”
‎„Mai bine nu. Serios!”
‎Iau poza. O atârn.
‎„Ce e, scumpo?”
‎„Vreau să ne despărțim.”
‎„Pot să dau poza jos.
‎Ce?
‎Vrei să ne despărțim?
‎Bine, ne despărțim.
‎E în regulă. Mă duc dracu'. Cum zici tu.
‎Mie îmi convine. Îmi fac bagajele acum.
‎Vrei? Îmi fac bagajele.
‎Le fac, e în regulă.
‎Trebuie? Îmi fac bagajele.
‎Îmi fac bagajele. O dată, de două ori,
‎de…”
‎Bianca zice: „Adjudecat!”
‎„Nu, scumpo!” A trebuit să ne mutăm.
‎M-am întors la apartamentul cu o cameră. ‎Ce frig! Și bate vântul.
‎Cu geanta mea.
‎Am închis ușa. Scena se încheie.
‎Cu geanta mea.
‎O săptămână cu mine, una cu mama ei. ‎Mereu la fel.
‎Prima săptămână a fost o nebunie, ‎atât de multă responsabilitate.
‎A trebuit s-o hrănesc în fiecare zi, ‎să-i fac baie,
‎să-i spun că viața e minunată ‎și că lumea e de rahat.
‎Responsabilitatea era toată a mea. ‎Bianca avea trei ani.
‎Ce fac? Cum…? Nu.
‎Nu putea muri când era cu mine. ‎Pierdeam altfel.
‎Nu! Am avut grijă de ea.
‎A fost drăguț. Ne-am jucat mult.
‎Tot timpul.
‎„Uite-o pe Bianca mergând! Ce drăguț! ‎Se apropie, trece de masă.
‎Trece de mătură, se apropie!
‎A reușit! Gol!
‎Mulțumesc mamei că m-a făcut ‎argentinian când Bianca a apărut!”
‎Ne jucam tot timpul.
‎Fiind tată tânăr, sau fiind tată,
‎te deschide jocului, te joci cu orice,
‎cu machiaj, cu peruci. Ne jucam.
‎Eu cu Bianca am inventat un joc grozav.
‎Îmi place să vorbesc de asta ‎pentru că poate un părinte
‎care se uită și are copii de grădiniță, ‎se gândește:
‎„Ce-ar fi să jucăm jocul lor?”
‎Bianca avea patru ani atunci.
‎Avea…
‎exact patru ani.
‎Jocul e ușor, e simplu.
‎Sunt doi participanți, ‎un adult și un copil.
‎Interesant e că nimeni nu aduce vorba.
‎Nu zici: „Hai să ne jucăm!”
‎Dacă întrebam, ‎simțeam că nu mă poate refuza.
‎Dar, dacă jocul începea de la sine, ‎era mai interesant
‎pentru că nu știai când începe.
‎E ușor.
‎Un suflet întunecat îmi invada ‎corpul deodată.
‎Diavolul, Satana, Ucigă-l Toaca.
‎„Bianca!”
‎Cădeam la pământ.
‎Începeam să tremur.
‎Un episod satanic.
‎O singură persoană din casă știa
‎ritualul prin care mă putea exorciza. ‎Bianca!
‎Avea doar patru ani și zicea:
‎„Ieși din trupul tatălui meu!
‎Ieșiți, Satană și arhangheli răi. ‎Afară, Ucigă-l Toaca!
‎Mă ridicam, mă îmbrățișa și mă alina.
‎În timp ce mergeam să fac curat,
‎Bianca desena un cerc de sare ‎și folosea o lumânare neagră
‎neagră cu o cruce inversată ‎pentru a marca zona blestemată.
‎Un joc.
‎Îmi plăcea.
‎Era interesant și educativ. ‎I-am spus și directoarei școlii.
‎Mi-a zis: „Termină, omule!”
‎Dar îmi plăcea și Bianca era încântată.
‎Îi plăcea jocul.
‎I-am făcut o trusă de exorcizare ‎dintr-o cutie de lemn drăguță..
‎Avea o funie de usturoi,
‎o țepușă mică și un ciocan,
‎niște apă sfințită ‎de la o biserică din apropiere.
‎Bianca zicea: ‎„Preotul e cu băieții de altar!”
‎Și șuteam apă sfântă într-un borcan,
‎și fugeam acasă.
‎Un amic mi-a zis: „Nu poți fura ‎apa sfântă din biserică.”
‎„Dar fur de la biserică, se compensează.”
‎La naiba! O declarație compromițătoare ‎a lui Rada.
‎Comedia spune adevărul uneori.
‎Imbecilule!
‎După ce am înțeles ‎că nu e bine să furi apă sfințită,
‎am zis s-o fac eu. Am intrat pe internet.
‎„Cum să binecuvântezi apa de la robinet.”
‎La fel ca preoții, ‎dar fără salariu de stat.
‎Rada, imun la dezaprobiul publicului, ‎lovește din nou!
‎I-am făcut o cruce minunată,
‎știu să lucrez lemnul, o cruce mare roză.
‎În loc de Iisus Hristos, ‎o imagine șocantă,
‎un om plin de cuie și sânge,
‎am lipit o păpușă de plastic.
‎Goală, cu lacrimi de sclipici.
‎Ca o virgină cu lacrimi de sclipici. ‎Grozavă, cu o tunsoare fantastică.
‎Și am scris pe păpușă…
‎Știți cum în filme,
‎când e ceva satanic, ‎scriu cuvintele invers?
‎Am scris ‎Eye‎, ‎Neuquén‎, ‎Radar ‎pe corp.
‎Bianca ținea crucea, era mică,
‎crucea era atât de mare, ‎în cutia ei de exorcizare.
‎„Ești bine, tată?” „Da, scumpo!”
‎„Doar spune-mi!”
‎Din când în când, ‎mă stropea cu apă sfințită.
‎Biata Bianca!
‎Era atât de încântată ‎că într-o zi am prins-o
‎ducând la grădiniță ‎cutia ei de exorcizare.
‎„Bianca, ce e asta?”
‎„Dacă i se întâmplă lui Fermín?”
‎„Scumpo, lasă asta aici!
‎Du-te, e doar un joc. Du-te!”
‎N-o învinovățesc.
‎Bianca era atât de nevinovată.
‎Mi s-a întâmplat ceva o dată. Ce tâmpit!
‎Eram bine, lucram la computer,
‎iar diavolul m-a cuprins.
‎Tremuram peste tot.
‎Bianca nu era acolo. Eram terminat.
‎Din fericire, meșterul repara boilerul.
‎„Ce să fac?”
‎„Sun-o pe Bianca!”, am mormăit.
‎S-a dus la grădiniță să o aducă pe Bianca, ‎a semnat pentru ea.
‎„Cine o ia?” „Meșterul”.
‎„Motivul?” „Tatăl e posedat.”
‎„Luați-o!” Mă cunoșteau deja.
‎A venit Bianca ‎și l-a făcut să iasă instant.
‎Bianca știa. Meșterul nu.
‎Mi-am dat seama ‎că jocul nu prea era în regulă
‎când Bianca a vrut să o invite pe Vicky, ‎prietena de la grădiniță,
‎la ceai, să se joace ‎și să se uite la desene animate.
‎„Sigur!” Am vorbit cu tatăl ei, Fabián.
‎„Le iau eu.” „Sigur, vin mai târziu.”
‎„Fă cornul! Grozav!”
‎Și m-am dus acasă.
‎Totul era grozav,
‎Bianca își bea laptele ‎și se uita la desene animate.
‎„Azi fără prostii.
‎Fără Satana azi. Nu!
‎Nu azi, Vicky e aici.
‎Fără Satana azi. Se sperie.
‎Bianca. Nu! Nu azi!”
‎„Tată, ești bine?”
‎„Nu-ți face griji, scumpo. ‎Azi nu se întâmplă.”
‎Brusc, n-am putut să mă controlez. ‎Am căzut.
‎Am făcut toată treaba cu posedarea.
‎Scuipam muci, mă răhățeam, eram debusolat.
‎Diavolul era foarte furios.
‎Bianca zice: „Afară, spiritule! ‎Afară, Satană și arhangheli răi!
‎Ieși, Ucigă-l Toaca!”
‎M-am ridicat.
‎Bianca m-a îmbrățișat, alinat eram șocat.
‎„Tată, miroși a rahat.” Bine, plec.
‎M-am întors de la baie.
‎Diavolul mă părăsise, ‎dar intrase în Vicky.
‎Vicky era așa.
‎„Sună…
‎Sună-l pe tata!
‎Sună-l pe tata.”
‎„Vicky, e doar un joc pe care l-am…
‎„Sună-l pe tata!
‎Tată!
‎Tată!”
‎„Vicky, e un joc…”
‎„Sună-l pe tata.”
‎„Bianca, fă ceva!”
‎„Afară, spiritule! ‎Afară, Satană și arhangheli răi!”
‎A lovit-o cu frunze de dafin.
‎„Nu, scumpo! Gata!”
‎L-am sunat pe taică-su.
‎„Fabián, vino să-ți iei fiica, ‎nu știu ce s-a întâmplat.”
‎Vine omul.
‎Nu știam că sunt ‎o familie foarte creștină.
‎Îl vede pe Vicky. ‎„Ascultă, uneori diavolul mă cuprinde.”
‎„De asta sunt aici”, spune Bianca, ‎cu crucea.
‎„Bianca, du-te în camera ta!
‎E treabă de adulți. Mă ocup eu. Du-te!”
‎„Chiar nu știu.”
‎Am luat copilul.
‎Era țeapănă ca o scândură.
‎A trebuit s-o aruncăm ‎pe bancheta din spate.
‎Oblic, ca să închidem ușa.
‎Nu pot uita imaginea! Biata Vicky!
‎Era așa.
‎Înainte să plece, tipul zice: ‎„Ești un nemernic!”
‎„Scuze? Cum adică?” „Ești un nemernic.
‎Maturizează-te! Ai mâzgălituri pe brațe.
‎Sari toată ziua, ești dus cu capul?
‎Nu-ți face griji pentru fata mea.
‎Merg la biserica penticostală,
‎o pun într-un bazin cu apă sfințită ‎și se rezolvă,
‎dar fiica ta…
‎Toată ziua așa, ce-i cu tine?
‎O strici.
‎Când vrea să fie dentist, avocată, ‎agronomă, arhitectă,
‎ce exemplu are, pe idiotul de ta-su? ‎Ce face când va fi avocată?
‎«Dnă judecător, aveți dovada cazului.»
‎Ești idiot? Maturizează-te!
‎Maturizează-te!”
‎Iar eu…
‎„Eu?”
‎Asta am făcut.
‎Coincidență norocoasă
‎Bună?
‎Iubito! Scuze, fostă iubită.
‎Din obișnuință.
‎Te-a sunat? Ce turnător!
‎Ne jucam doar.
‎Doar un pic. Dar mereu…
‎N-am știut că va…
‎Am exagerat, îmi pare rău.
‎Coincidență norocoasă
‎E o descoperire norocoasă
‎Valoroasă și neașteptată
‎Care s-a întâmplat deodată
‎Ești furioasă. Ți-e dor de mine? Nu ți-e.
‎Poate fi și harul unui bărbat
‎Să-și dea seama că a găsit ceva important
‎Ce nu căuta
‎Înțelegi?
‎Încerci să-ți explici, ‎dar nu-ți poți explica asta.
‎Viața îți deschide drumuri, ‎pe unele le ei, pe unele nu.
‎Îmi cer scuze că folosesc metafore,
‎dar știi când faci o cameră ‎în două ore sau pui un tablou?
‎Viața îți poate da un șut în fund.
‎E doar o imagine.
‎Mai știi ce a spus ‎tipul de la curățătorie?
‎Mai știi ce a zis?
‎„Uneori viața e amară.”
‎Nu-ți place nimic amar.
‎Ce faci? Te superi pe ce-i amar?
‎Îl îndulcești. Asta cred.
‎Iubirea la care nu te aștepți ‎Ar putea fi lângă tine
‎În autobuz, ea și tu ‎Îndrăgostiți fără să știți
‎Drumuri și scurtături ‎Muncă și zile trecute
‎O iubită, droguri, bani ‎Trecutul tău sau ce ai
‎Trebuie s-o iei așa cum e
‎Accepți sau renunți
‎Când deschid o ușă
‎Se deschid și celelalte
‎Dar Bianca se distrează.
‎Coincidență norocoasă
‎Bianca o să fie ce vrea, ‎artistă, avocată, nu știu.
‎O să afle, ca noi doi…
‎Ratezi stația
‎Cobori oriunde ar fi
‎Poate că viața ți se va schimba
‎Într-o clipită
‎Succes sau eșec
‎Soarta și necunoscutul
‎Colesterolul și petrecerile
‎Răbdare sau dorință
‎Renunțând sau rezistând
‎Înseamnă să pierzi ‎Sau să-i lași să câștige
‎Drumețule, nu există un drum
‎Îl găsești pe parcurs
‎Coincidență norocoasă
‎Bianca nu putea avea o mamă mai bună!
‎Coincidență norocoasă
‎Trebuie să plec. Pa!
‎Păstrează tabloul pentru mine.
‎Moș Crăciun, părinții mei, fratele meu
‎Charles și trucul oului
‎N-am vrut să fiu magician
‎Fiindcă magicienii n-au parte de sex
‎Magicienii n-au parte de sex
‎Și nu vor avea niciodată
‎Prima oară am făcut-o la 19 ani
‎Divorț și iubire
‎Dacă știu ceva
‎E că totul e mai bine
‎Accepți sau renunți
‎Știi că ce-i mai bun încă n-a venit
‎Totul îți dă ceva
‎Bianca e cea mai frumoasă
‎Bianca
‎Ești cea mai grozavă
‎Bianca
‎E grozav
‎Să fiu…
‎Tatăl tău
‎Când suntem mititei ni se spune
‎că viața e o linie dreaptă.
‎Că dacă faci totul cum trebuie,
‎studiezi, muncești,
‎te îndrăgostești, te căsătorești, ‎faci copii,
‎ajungi, fără probleme,
‎de la punctul A la punctul B.
‎În linie dreaptă?
‎Ce abureală!
‎Pentru mine, viața e când părăsești ‎casa părinților,
‎când te îndrăgostești
‎și iubita te dă afară.
‎Când îți îndeplinești visul
‎și-ți dai seama că e cam plictisitor.
‎Când faci bani.
‎Când ești strâmtorat.
‎Când ai un copil la 22 de ani. ‎Când se întâmplă lucruri imprevizibile.
‎Eu văd asta în două feluri.
‎Poți să te enervezi, să înjuri, ‎să fii furios
‎pe toată lumea, să te dai bătut în viață ‎pentru că nu a ieșit cum ai vrut
‎sau cum ți-au spus ei că va fi.
‎Sau poți să te maturizezi.
‎Și să realizezi că totul, binele, ‎răul, urâtul,
‎frumosul, fantasticul, imprevizibilul…
‎e o șansă ‎pe care viața ți-o dă în fiecare zi
‎să o iei pe un drum nou.
‎Să te maturizezi ‎Înseamnă să faci aceleași lucruri
‎Indiferent ce cred ceilalți
‎Să te maturizezi ‎Înseamnă să faci aceleași lucruri
‎Indiferent ce cred ei
‎Mi l-am luat.
‎Un camion de plastic indestructibil.
‎Coincidență norocoasă
‎Până la urmă, ai avut dreptate, Moșule.
‎Unu, doi…
‎Unu, doi, trei, bagă!
‎N-a venit nimeni, omule.
‎AGUSTÍN „SUNT RADA”, ARISTARÁN
‎Subtitrarea: Talida Barbé