Downloaded from YTS.MX
Eikä.
Kymmenen sekuntia, tule nyt.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Lykkyä tykö. -En pysty.
Miltä tuntuu? -Paskalta.
Miksi? -Olen kauhuissani.
Tämähän on toinen Netflix-spesiaalisi.
Kaikki menee hyvin. -En halua.
Minua pelottaa. Se on liian vaikeaa.
A NETFLIX COMEDY SPECIAL
Treenasit kolme kuukautta. Kaikki on hyvin.
Keskity. -Joo.
Muistatko, mitä sanoit Biancalle, kun hän aloitti lukion?
Ettei siitä ole hyötyä. -Ei. Mitä muuta?
Että kannattaa lintsata. -Ei!
Hän ei suostunut menemään sisään. Sanoit tytölle:
"Bianqui, rohkeus ei ole pelottomuutta,
vaan haasteita kohti menemistä pelosta huolimatta."
En sanonut niin.
Muuten olen mulkku. En usko itsekään.
Hengitä.
Se on liian vaikeaa. -He maksoivat jo.
Emme voi perääntyä. Pistimme nimen alle.
Laske kolmeen.
Yksi…
Kaksi… -Mene.
Eihän täällä ole ketään.
Paskiainen.
Hyvä on.
Voisin maalata tuhat kuvaa siitä, mitä yksinäisyys on minulle.
Pikkulapsi ypöyksin ostoskeskuksessa etsimässä vanhempiaan.
Raukka on hukassa ja neuvoton.
Beduiini kävelemässä Saharan läpi -
ympärillään hiekkaa ja seuranaan vain aurinko.
Yksinäinen purjevene uppoamassa keskellä avomerta.
Niin yksin.
Lapsi purjeveneessä hiekan ympäröimänä -
seuranaan vain aurinko ja beduiini mökissä.
Mutta haluatteko tietää, mitä koomikon yksinäisyys on?
Tätä näin.
Typötyhjä teatteri.
Yksi Buenos Airesin tärkeimmistä saleista. 1 300 penkkiä eikä ketään istumassa.
Ei ketään. Olemme keskellä pandemiaa. Paikalla on vain kamerat.
Tässä spesiaalissa nauru tulee nauhalta.
Nauhalta.
Parhaassa tapauksessa sinun naurusi kaikuu nauhaa kovemmin.
Yksinäisen koomikon naurunauha on kuin homeopatiaa.
Tehosta ei ole tietoa, mutta olo helpottaa.
Arvaa, miltä tuntuu olla täällä. On kylmä. Ja tuulee.
Luulisi, että olen tottunut. Synnyin Bahía Blancassa.
Se sijaitsee 437 kilometrin päässä pääkaupungista, jossa olemme nyt.
Meren äärellä. On kylmä. Ja tuulee.
Bahía Blancan tuuli tulee tyhjästä. Yhtäkkiä menee pasmat sekaisin.
Paikalliset kävelevät tottuneesti 45 asteen kulmassa,
ettei tuulenpuuska iske kumoon.
Perheeni on baskilais-italialainen. Tunteen palo on taattu.
Kuulumme hädin tuskin keskiluokkaan.
Pikemminkin neljännesluokkaan. Raha on tiukassa.
Vietimme kesät Monte Hermosossa.
Omasta halustamme? Ei, se oli lähellä ja halpa.
Menimme Monte Hermosoon äidin, isän ja veljeni kanssa.
Minne? Rannalle, eikä yhtään minnekään muualle.
Emme syöneet ulkona, ei maissia, ei jäätelöä, ei mitään.
Myyjät näkivät, miten puilla paljailla vanhempani olivat,
eivätkä edes yrittäneet tuputtaa.
"Mehujäätä, suklaa…
…jäätelöä!"
Meille kauppaaminen olisi yhtä tyhjän kanssa.
Rakastin Monten iltoja.
Menimme pelihallille.
Nurkassa -
joukko lapsia hakkasi videopelejä.
Minut laitettiin Daytonaan. Tarrasin rattiin ja peli alkoi.
Ensimmäinen kaarre, törmäsin. "Täh? Minähän käänsin."
Uusi yritys. Sama kaarre, pam, törmäys.
"Äiti, minä käännyin!" Ei kuin alusta. Sama kaarre, törmäys.
"Lisää kolikko."
Katsoin muita lapsia.
Kaverit hakkasivat myyriä koloihinsa. Myyrä kurkkaa ja humautetaan.
Mitä useampaan ehtii osua, sitä enemmän lipukkeita tulee.
Tiskiltä saa vastineeksi 2 000 lipukkeesta tikkarin.
Siinä minä seisoin ja odotin 20 minuuttia myyrää.
"Se on rikki, äiti." "Ei, Agustín, tammikuu ei ole myyräkausi."
"Huijaat. Manuel, meitä huijataan." Hän on veljeni. "Kolikko puuttuu."
Tajusin vanhempieni tempun matopelin jälkeen.
Siinä oli lasikuitumato ja korealaista musiikkia.
Lapsi istuu sisällä,
mato mönkii korealaisen musiikin tahtiin ja vanhemmat odottavat.
Meillä oli toisin. Istuin matoon, joka ei liikkunut -
ja vanhempani olivat näin.
Koska meitä selvästi huijattiin. Heitä hävetti olla köyhiä.
Muutimme joka toinen vuosi. Lähdimme, kun vuokrasopimus päättyi.
Emme voineet uusia sitä, joten muutimme.
Etsimme halvemman kodin, johon mukauduimme.
Vanhempiani nolotti. En tiedä miksi, mutta niin se oli.
He eivät halunneet meidän tietävän muutosta.
Mitä he tekivät? Se oli nerokasta.
He sisustivat talon aivan kuten edellisenkin.
"Tajuan, että muutimme, isä. Se on päivänselvää.
Menin leikkimään naapurin Martínin kanssa.
Oven avasi ukko rollaattorin kanssa.
Tajusin. Onko Martín Benjamin Button vai nisti,
sillä eilen kaikki oli kunnossa."
Muuttojen seurauksena kehitin persoonallisuuden,
joka oli arkajalka, pelkuri.
Ennen olin rohkea. En pelännyt pimeää tai hirviöitä.
Mutta uusien kotien uudet äänet -
saivat uskomaan, että talossa kummittelee.
En nytkään pidä kauhuleffoista.
En katso niitä ikinä. Ei kauhuleffoja.
Ei hirviöelokuvia.
Minua pelottaa, näen painajaisia. Monstereita? Korkeintaan Monsterit Oy.
Hiljattain tyttöystäväni Fernanda halusi katsoa Nunnan, uuden kauhuleffan.
Siinä nunna helvetistä tappaa kaikki.
"En halua, pelottaa." -"Älä viitsi, Agustín. Katsotaan nyt."
"En halua."
"Katsotaan Nunna, järkätään treffit." -"Ei kiitos."
Sitten ajattelin rohkaistua ja katsoa edes trailerin.
Etsin sen netistä ja laitoin pyörimään.
Se alkaa näin: "Kappelissa nunna…"
Paskat tärähti housuun puntteja myöten.
En voinut katsoa edes traileria. En pidä kauhusta.
Stranger Thingsiä hehkutetaan.
"Kannattaa katsoa. Siitä on kolme kautta…"
En halua, pelottaa. Saan painajaisia. "Katso se."
Valtatien varrella komeilee mainoksia, Stranger Things.
"Katso se. Kalju tyttö kanavasurffailee ajatuksen voimalla."
En aio katsoa sitä sarjaa.
Painostus oli niin kovaa, etten halunnut jäädä paitsi.
En pystynyt siihen yksin. Ehdotin sarjaa 12-vuotiaalle Biancalle.
"Se on pelottava, isä." -"Älähän nyt, katsotaan."
"Saan painajaisia."
"Kulta, älä höpsi. Ei ole mitään pelättävää."
"Isä, pelottaa."
"Tässä talossa määrään minä, katsotaan Stranger Things."
Laitoin sarjan pyörimään.
Emme päässeet ekaa jaksoa pidemmälle, vaikka oli päivä.
Illan tullen: "Ei se ole totta. Demogorgonit ovat kumia. Se on satua…"
Bianca lohdutti, kun vapisin sängyssä. En pidä kauhuelokuvista.
Ajattelin isääni.
Hän on kiihkeä. Liikkeissään ja ihan kaikessa.
Isäukkoni on intensiivinen ja hermostunut.
Tulenarka yhdistelmä. En kestä sitä.
Hän on sietämätön. Todella intensiivinen.
Niin intensiivinen, että hän kysyy jotain -
ja vastaa itse.
Sietämätöntä. "Mitä kuuluu? Hyvää ilmeisesti.
Eilen oli kenkku päivä. Katsoin videosi.
Onko Bianca kunnossa? Tietenkin. Teetkö Onnenkantamoisen Netflixille?
Tee se äänimerkki. Yleisö tykkää.
'Äänimerkki, Rada!' Se on mahtava. Opiskeleeko Bianca lääketiedettä?"
"Isä, Bianca on 14-vuotias. Lopeta."
En saa sanaa väliin.
Hän laittaa kengät ennen sukkia. Sietämätöntä.
Isä niistääkin niin kovaa, että pelottaa.
Ukko saa vielä halvauksen tai rampautuu. Näin…
Jalat lentävät taakse niistämisen voimasta.
Hän on liian intensiivinen.
Näin isä syö jäätelöä…
Aivot jäätyvät.
Ellei äiti tuo lämmintä pyyhettä, isä ei ikinä tokene.
Niin kiivas hän on.
Kerron aina kavereilleni tarinan, joka kuvaa isää hyvin. Haluatteko kuulla?
Joo? Ei? Kerronko?
Minä kerron. Se on lyhyt.
Poikkean nyt vähän käsikirjoituksesta.
Isäni tekee keramiikkaa. Muovailee asioita savesta.
Hän on luova. Veistää juttuja puusta, minullakin on taipumusta siihen.
Hiljattain kyläilin Bahía Blancassa.
Join matea äitini kanssa, kun isä huikkaa:
"Tule tänne, Agustín. Kipin kapin tänne."
Tulin: "Mitä nyt, isä?"
"Kuule. Arvaa mitä."
"Rauhoitu, en pysy…" -"Nyt kuuntelet.
Minulla ei ole hetkeen tullut inspiraatiota keramiikkaan.
Olet taitelija…
Luin, että taiteilijoilla on toisinaan joku mielikuvituksen herättäjä.
Onko sinullakin?"
"En tajua."
"Sitä jotain", hän jatkaa. "Isä?
Kysytkö,
onko minulla pilveä?"
"En! Varo, äiti kuulee."
"Äitihän polttelee Monten ystäviensä kanssa.
Älä pyydä minulta laittomia. Ei minulla ole, en polta.
Ihan oikeasti, en.
Olen sitä paitsi kohtuullisen tunnettu. Pitää näyttää esimerkkiä.
En käytä maria.
Okei, isä. Näin Ruteria… Muistatko vanhan kaverini Ruterin?
Hän viljelee ja testailee puutarhassaan.
Tekee hybridejä, yhdistelee, tomaattia, basilikaa…
Pikkulintu toi sattumalta hänelle siemenen -
ja nyt hänellä on kasapäin maria. Variantteja joka lähtöön.
Kryptonitea, mandurriaa, sombaa, tequeä, puppya, ruscaa.
Tukka lähtee päästä.
Isä, hän toi minulle purkin. Mutta ole varovainen.
Vedät henkoset ja odotat. Vähän kuin kalassa. Koho veteen ja odota.
Ole varovainen, koska olet niin kiihkeä."
"Mitä vielä!" -"Isä, ole kiltti."
Ojennan purkin ja palaan Buenos Airesiin.
Aikaa kului ja olin Córdoban kaupungissa -
kiertämässä edellisen settini kanssa. Bändikin oli mukana.
Menin pukuhuoneeseen esitysten välissä.
Vilkaisin puhelinta. 12 vastaamatonta puhelua veljeltäni USA:sta -
ja 14 puhelua äidiltäni.
Oli selvää, että isä oli kuollut traagisesti.
Muuten hänkin olisi soittanut.
Soitin veljelleni ja murehdin, ehdinkö sanoa kaiken.
Sainko jättää hyvästit.
"Manuel, mitä tapahtui?"
"Soita äidille. Isä sekoilee."
"Mitä siellä tapahtuu, äiti?
"Mitä annoit isällesi? Hän on ihan pilvessä."
Sydän hyppäsi kurkkuun. Taustalta kuului: "Laillistakaa marihuana!"
Kuvittelin isäni säntäilemässä. "Rauhoitu, äiti."
Äiti kysyy: "Soitanko hätänumeroon?"
"Siellä on 500 grammaa pilveä. Joudumme linnaan Biancaa myöten.
Rauhoitu nyt, jooko?"
"Entä isä?"
"Vie pihalle." -"Ei hän suostu."
"Heitä keksi edeltä.
Kun isä juoksee perään ja alkaa kiertää kehää,
suihkuta vesiletkulla,
anna suklaata tai limpparia, joitain missä on sokeria.
Kuulin bändin pojilta, että sokeri hajottaa THC:n ja isä virkoaa.
Palataan."
Niin kiihkeä isäni on. Sietämätöntä. Liian kiihkeä.
Kerran…
Kerran muutimme ja talo oli edellistä pienempi.
Sietämätöntä. Isäni päätti, että yksi huone puuttuu.
"Tällainen tämä on, isä."
"Mutta yksi huone puuttuu."
"Ei mahda mitään."
"Miten niin? Palkki valokuiluun, reikä seinään, metallilevy,
ikkuna, tuuletin, tietokone, tauluja, ja siinä meillä on huone.
"Isä, et voi tehdä valokuiluun huonetta."
"Miksen?" Pari tuntia myöhemmin seinä ryskää…
Reikä seinään, parru kattoon, metallikatto.
Uusi huone viidessä tunnissa.
Uskomatonta. Oli sähköt ja valaistus, kaikki viimeisen päälle.
Ja äiti tyypilliseen tapaansa -
kannusti isää mate kädessään ja sanoi:
"Roberto, senkin tomppeli.
Muutamme puolentoista vuoden päästä. Tämä on rahanhaaskausta."
Keittiö on pienempi
Kylpyhuone isompi
En ole mitään ilman takaajaa
Ovimiesten nimi on aina Ramón
Joka toinen vuosi laulan saman laulun
Tule syömään, mutta tulekin ajoissa
En löydä mitään, on laatikot purkamatta
Pohjakerroksesta muutin 6B-rappuun
En löydä avainta tai sitten otin väärän
Käsiraha on vuokra kuukauden
Välityspalkkio yhden, kahden, kolmen
Takaajana on paras olla valtio
En voi kuvitella jääväni tänne
Ehei
En usko riimuihin
Ei kohtaloani tiedä tarot
Ludovican mukaan Kiinalaisessa horoskoopissa
Oon vuokralainen
Huuliharppu.
Minulla oli sellainen.
Jossain laatikossa oli huuliharppuja, nauhuri, VHS…
Oletko nähnyt? Kirjoitin laatikon kylkeen.
Haista paska.
Matkustan kevyesti Oon vapaa kuin tuuli
Oikeasti oon asunnoton
Ukulele, sänky ja vaatteet
Joka toinen vuosi vaihdan maisemaa
Ihme tyyppi En siedä naapuriani
Juttu menee liikaa ihon alle
Kiroan kaverin pikku rakkia
Se vihaa mua, koska poltan jointtia
Se on isäni, en minä!
En usko riimuihin
Ehei
Ei kohtaloani tiedä tarot
Ludovican mukaan Kiinalaisessa horoskoopissa
Oon vuokralainen
Tykkään Broadway-lopetuksesta, jossa on mielikuvitushattu.
"Lelujen kohdalla on hyvä,
että ne ovat mahdollisimman pieniä ja näppäriä mahtuakseen laatikkoon."
Niin vanhempani sanoivat.
Minulla oli kaksi lelua. Olin tyytyväinen.
Toinen oli valkoinen ninja ja toinen Rambo.
Muistatteko Rambot? Ne olivat huippuja.
Minulla oli Rambo pillifarkuilla, vaikkei niitä ollut olemassakaan.
Rambon housut nuolivat reisiä, vetskari oli tänne asti.
"Mitä ihmettä, Rambo? Oletko kova treenaamaan?"
Tällaiset käsivarret, bandana, hiki pinnassa ja pitkä tukka.
Melkoinen mies.
Pitkä veitsi tupessa.
Kuin toinen penis tai jotain.
Ihmettelin sitä. "Tule tänne, Rambo."
"Tapan sinut, ruoja", sanoo ninja.
"Nyt tulee turpaan."
Pikku pusu väliin.
Ettekö tehneet niin?
Ettekö antaneet ukoille kyytiä?
Rambo taipui joka asentoon, Kamasutra tai 69…
Eikö kukaan?
Ei?
Ei…
Etkö tunkenut Ramboa perseeseesi, kun olit 6 tai 7?
Ei? Aha.
Minäpä tungin. Se oli…
Eräänlaista itsetutkiskelua nukeilla.
Nuket ja seksi olivat pakkomielteeni.
Otin Rambon salaa mukaan kaikkialle.
Paula-serkullani tien toisella puolen eli erilainen taloudellinen tilanne.
Hänellä oli mielettömän hegemoninen nukkekoti -
ja 14 nukkea.
Otin Rambon ja menin Paulalle leikkimään.
Heitin ukon ovesta sisään. "Tästä tulee rumaa", ajattelin.
Palatessani Rambolla oli meikkiä.
"Hyvä, Rambo! Olet aikaasi edellä." Nappasin sen takaisin.
Mutta Rambo, nuket tai valkoinen ninja eivät vetäneet vertoja lelulle,
jota kinusin palavasti vanhemmiltani.
Enkä saanut.
Se oli yksinkertainen lelu. En halunnut muuta.
En halunnut juhlia, paastoaisin viikon, kunhan saisin…
Halusin muovirekan. Sellaisen särkymättömän.
En tiedä tarkemmin, mutta USA:n armeija käytti samaa materiaalia tankkeihin.
Särkymätön rekka.
"Äiti, osta rekka. Isä. En pyydä mitään muuta.
Ostakaa minulle rekka.
Rekka…"
Eivät ostaneet.
Ehei.
Olin fiksu kuusivuotiaaksi.
Ajattelin, että hankin itse särkymättömän rekkani.
Hain kynän ja paperia.
"Rakas joulupukki,
tänä jouluna tahtoisin särkymättömän muovirekan.
Rakkain terveisin Agustín Aristarán.
P.S. Muutimme kolme kertaa tänä vuonna. Varmista, että olet oikeassa talossa.
Rakkain terveisin Agustín Aristarán, kertaa kaksi."
Piirsin joulukuusen, vähän vitel tonéa, siideriä -
ja paljon lunta, kuten joulukuisessa Argentiinassa.
Postitin kirjeen elokuun 22. päivänä ja aloin odottaa jännittyneenä.
Istuin olohuoneessa, jonne joulukuusi pystytettäisiin.
Kaksi päivää myöhemmin äiti sanoo: "Agustín, puhuimme isäsi kanssa.
Särkymätön rekka on vähän liian kallis joulupukille."
"Törkimykset.
Avaatteko postini?"
Kirjoitin toisen kirjeen. "Rakas joulupukki,
koska tässä talossa ei kunnioiteta kirjesalaisuutta,
lähetän toisen kirjeen muilla ehdoin.
Tiedätkö koulukaverini Mariano Brancamonten?
Vaalea vätys, joka istuu takanani?
Viime vuonna hän oli ihan hirveä.
Silti toit hänelle 18-vaihteisen maastopyörän valoilla.
Minä taas olin herran enkeli -
ja sain Hulk-saippuakuplapuhaltimen.
Vihaan sinua, joulupukki.
Odotan, että tänä jouluna saan särkymättömän muovirekan.
Muuten tuikkaan tuleen rekesi, porosi ja koko paskan.
Mulkku.
Rakkain terveisin Agustín Aristarán."
Ja kirje postiin.
Jouluaattona heräsin hermostuneena.
"Äiti, milloin joulupukki tulee?
Moneltako? Missä isä on? Taasko hän syö jäätelöä? Isä!"
"Mitä nyt?" -"Lakkaa syömästä jäätelöä, isä!
Miten tätä voi vauhdittaa? Haluan joulupukin.
Laitetaan pähkinät esille." Noin.
Siideri on lämmintä. Laitetaan kylmään. Ei auta.
Uudestaan. Ei auta…
"Ovi kiinni." Selvä. "Isä, ostitko raketteja?"
"Joo. Katso."
"Koska pukki tulee?" -"Keskiyöllä."
Siellä se oli.
Kauan odottamani lahja.
Särkymätön muovirekka!
Luulin sitä isommaksi.
Voiko olla?
Onpa outoa.
Joulupukilla on sama käsiala kuin äidillä.
Avasin laatikon kuin strippari ikään.
Taikalaatikko?
Joulupukki…
Oletko lukutaidoton vai tyhmä?
Kirjoitin "särkymätön muovirekka."
En halua taikuriksi.
Haluan ajaa kippiautoa ympäri maailmaa.
TAIKASHOW
"Ryhdy taikuriksi.
Ohjeet. Pistä muna punaiseen kuppiin.
Ota punainen kuppi ja katso yleisöä."
Ei ole yleisöä.
"Avaa kuppi, siinä on muna.
Poista muna ja näytä tyhjää kuppia.
Peitä kuppi ja sujauta muna oikeaan taskuusi.
Katso yleisöä."
Ei ketään.
"Napsauta sormiasi ja sano taikasanat.
'Abraka…'" Haista paska, pukki.
"Huomaat, että muna on kadonnut taskusta ja ilmestyy…"
Ei!
Eikä!
Näkyy, ei näy.
Näkyy, ei näy
Pitkät viikset, lyhyet viikset
Missä on muna? Tässähän se
Ensin kädessä ja nyt poissa
Minne se meni? Tännepä näin
Kädestä ilmaan, ilmasta nenään
Ja noin vain Bahía Blancassa kuusivuotiaana -
syntyi taikuri.
Rada, hei!
Siinä teille taikuutta.
Kiitos aplodeista.
Tunnen ne kehossani. Hallitsematonta magiaa.
Katsokaa nyt nenäliinaakin.
Tiesit, että käy näin, kamu.
Melkoista magiaa.
Kun tuli sukulaisia kylään, mitä tekikään Agus?
Viihdytti upealla taikashow'llaan.
Ja yhtäkkiä sukulaisten vierailut lakkasivat.
Magiikasta tuli pakkomielle.
Kyyhky, nenäliina, kolikko, tavaraa, sikareita ilmestyi ja katosi.
Yksi sukulainen kävi edelleen, isoäiti tuli matelle.
"Mummi, minulla on mieletön korttitemppu.
Olen harjoitellut. Et usko silmiäsi.
Mummi, katso kortteja." Otin ne esiin ja sekoitin.
Vielä vähän.
"Valitse mikä tahansa kortti. Pistä muistiin ja laita takaisin. Hienoa."
Sekoitin jälleen.
Sekoitus, kortti ilmaan. Koppi.
Selän takaa takaisin näppiin.
"Mummi, korttisi on tässä."
"En muista." Jumankauta.
Senkin hölmö. Etkö voinut sanoa pataseiska?
Ruutukasi, kaurisnelonen, batmanvitonen. Ihan sama, jotain.
Sekosin taikuuteen täysin.
Olin pysäyttämätön. Taioin koko päivän.
Tein temppuja koulussa, kaverin luona, jalkapalloa pelatessani.
Teininäkin esitin temppuja grillibileissä.
"Mitä laitetaan?" "Ruutunelonen!" hihkaisin. "Häivy."
Olin aivan hulluna taikuuteen.
Ystäväni Gonzalo kysyi: "Rada, etkö tee muuta kuin taiot?"
"Joo, taikaa!" vastasin. "Nenäliina, häkki, vedenkeitin."
Minun piti taikoa koko ajan.
"Etkö tee mitään muuta?" -"Taikaa, taikaa!"
"Etkö tykkää tytöistä? Etkö halua sänkyyn?"
Totta.
Olin vielä neitsyt.
Kyllähän 17-vuotiaan pitää päästä sänkyyn. Niin lukee Wikipediassakin.
"Isä!"
"Mitä nyt?"
"Kuule, tarvitsen neuvoja mieheltä miehelle.
Olen yhä neitsyt. Tarvitsen apuasi. Haluan palavasti sänkyyn."
"Siis mitä? Oletko neitsyt? Sehän on helppoa.
Jututat tyttöä tai poikaa.
Juotte parit, koskettelette…
Anteeksi, poika.
Oma moka, sori.
Luulin sinua veljeksesi. Sinähän olet se nuorempi. Se taikuri?
Unohda. Taikureille ei heru."
Ja oikeassahan isä oli.
Taikureille ei heru.
Jotkut sanovat, että taikurit ovat aina…
Ei.
Ei todellakaan.
On kaksi ammattia…
WHO:n mukaan kaksi ammattikuntaa jää tyystin ilman.
Toinen ovat taikurit.
Olemme sekoilevia ääliöitä.
Toinen ovat shakinpelaajat.
Koska heillä hikoaa perse.
Se on vaikuttavaa. Meillä ei ole mitään mahkuja.
Uskokaa pois.
Kun sanon "taikuri", mitä tulee mieleen?
Las Vegasin taikuri. On pelit ja vehkeet.
Tukka geelillä pystyssä.
Vyönsoljessa komeilee neljä ässää,
paljon kiiltävää mustaa, kaksi pantteria, tuulettimet,
Las Vegas-musaa…
Näyttävää.
Naisavustaja tulee lavalle taikurin jälkeen, ei koskaan ennen.
Ovathan he sovinisteja. Kusipäitä, juntteja, sovinisteja.
Tyttö tekee voltin ja menee tällaiseen laatikkoon.
Tyttörukka.
Hän vääntäytyy laatikkoon.
Mies ottaa keihään.
Ja heittää sen läpi.
Toinen perään.
Sylkee ja paskoo tytön päälle, sytyttää tuleen.
Tyttö vaihtaa asua, ja kummalle taputetaan?
Taikurin sialle.
Täällä ei todellakaan pääse pukille.
Jos kahvittelet taikurin kanssa, kuulepa tätä.
Kahvitellaan ja kysyt: "Mitä teet?" -"Olen taikuri."
Älä ikinä vastaa: "Eikä!"
Se nimittäin laukaisee -
sellaisen paskalastin, ettei sitä enää hallitakaan.
"Etkö tiennyt, että olen taikuri? Katsopa tätä.
Otan lusikkasi käteen ja mihin se katosikaan?
Ei ole täällä.
Täällähän se olikin.
Tykkäsitkö? Yksi vielä.
Kädessä, katosi.
Missä se on? Täällä?
Ei, korvassasi. Kas näin!"
Lattea korvassa, kiusallista.
Mutta kuvitellaanpa,
että pidät hänestä.
Tai on kuiva kausi menossa.
Lähdette taikurin kanssa mukavampaan paikkaan.
Jonnekin, missä on hämärämpää ja muuta musiikkia.
Lupaan, että käy näin.
"Katso, erivärisiä kondomeja.
Sekoitetaan kunnolla.
Valitse haluamasi kondomi, mummi…
Oho, sori.
Valitse yksi ja muista se. En katso.
Repäisen auki. Mitä laitetaan, koirako?
Kyyhkynen? Katsopa tätä.
Haluatko jotain vaikeampaa? Taidat tykätä. Sen huomaa.
Tämä on kaikista vaikein. Älä nyt lähde.
Haluan pesää. Anteeksi. En tee enää taikatemppuja.
Astronautti, palomies
Tubettaja, merimies
Ei kukaan halua taikuriksi
Kirurgeja tarvitaan, ja paljon insinöörejä
Ei kukaan halua taikuriksi
Isäni sen sanoi, ja hän mut tuntee
Älä ryhdy taikuriksi
Koska taikureille ei heru
Taikureille ei heru
Taikureille ei heru nyt eikä koskaan
Nyt eikä koskaan
On mulla tauti
Tuhkarokkoakin kauheampi Kirous, joka tappaa eikä tartu
Lavalla oon ehkä paras
Mutta mulle ei koskaan heru
Siitä syytän taikaa
Koska taikureille ei heru
Taikureille ei heru
Taikureille ei heru, ei
Taikureille ei heru
Koska taikureille ei heru
Taikureille ei heru nyt eikä koskaan
Kaksi asiaa.
Missasin valomerkin.
Kolme asiaa.
Unohditte avata luukun, josta livahdan.
Kolmas asia, pallit litistyivät.
Liiskaksi menivät.
Ei hemmetti.
Innostuin liikaa.
Olen suojellut pallejani pienestä pitäen.
Kun olin 17, sattui jotain unohtumatonta.
Se tuntuu vilunväreiltä.
Nyt helpottaa.
Pallien liiskaantuminen on jotain selittämätöntä.
Olin 17-vuotias,
kun kävi näin.
Olin suihkussa, alasti kuten aina.
Menin suihkuun, otin saippuan ja katsoin alas: "Mitä ihmettä?
Mitä tämä on?"
Kas kun, toinen palleistani, kiveksistäni,
oli huomattavasti isompi.
Ei pidempi.
Miehistä 98 prosentilla toinen palli roikkuu alempana.
Tässä tapauksessa se oli isompi.
Kuvitelkaa melko kookas mandariini.
Sen kokoinen pallini oli.
Siihen aikaan ei voinut googlata: "Palli kuin mandariini, mitä teen?"
Joten menin isäni luo. "Mitä nyt?"
"Jäätelöriippuvuutesi on huolestuttava. Mutta kuule, toinen pallini on valtava.
"Miten niin on? Oletko hullu? Näytä tänne."
Ja minä näytän. Isä huutaa: "Inés!"
"Älä äitiä pyydä. Tämä on miesten juttuja."
Olen teini. Vie minut pallitohtorille." Sitten mentiin.
"Mitä kuuluu, tohtori?"
"Mistä on kyse?" hän kysyy.
"Kävi outo juttu. Heräsin ja menin suihkuun.
Huomasin, että toinen pallini on isompi."
"Älä huoli. Se on ihan normaalia.
Kives turpoaa aina 17–18-vuotiaana.
Siitä se laskeutuu. Se on hormonaalista."
"Et nyt ymmärrä. Yksi on paljon isompi kuin toinen."
"Aliarvioit minut. Näen palleja päivittäin.
Toinen kives turpoaa ja laskeutuu."
"Se on kuin mandariini, tohtori." "Anteeksi?"
"Kuin mandariini."
"Oranssi?" -"Vähän."
"Ryppyinen?" -"Ehkä."
"Onko siemeniä?" -"En tiedä, se näyttää mandariinilta."
"Näytä." Ja minä näytän.
"Pysy siinä", hän sanoo. "Riisuudu."
Hän hakee jakkaran.
Jakkaran, joita urologikoulusta valmistuneet -
ostavat yksinoikeudella Urologists-R-Usista -
osoitteessa Warnes 743.
Buenos Airesissa, Meksikosta en tiedä.
Tohtori käskee riisuutumaan.
Jätän sukat jalkaan. "Ota sukatkin." Hän vetää hanskat käteen.
Tohtori sanoo: "Rauhoitu, Fabián."
"En ole Fabián."
"Ei, puhuin itselleni. Tunnen itseni."
Mies tarraa palleihini.
Voi ei!
Puristaa kevyesti kumpaakin.
Toisessa se tuntui kovempaa.
Hän käskee jännittämään lihakset.
"Vähän vielä.
Ja vielä."
Hän tekee muistiinpanoja.
"Kiveksen turvotus. Potilas, Agustín Aristarán.
Oikea kives, 120 baaria.
Vasen, 177 baaria. "
Hän kohottaa terveen kivekseni, ja täysin varoittamatta…
"Kiveksen oskillaatio, huolestuttava."
Sitten tapahtui jotain outoa.
Todella outoa. "Kiveksen oskillaatio, huolestuttava."
Kuunnelkaa, nyt menee oudoksi.
Perkuleen oudoksi.
Hän tarraa palleihini katsomatta niitä tai minua.
Ja näyttää ottavan telepaattisen yhteyden palleihini.
"Puhuuko hän telepaattisesti palleilleni?"
Kuvitelkaa. Olen 17, alaikäinen, ja ukko pitelee pallejani -
puhuen niille telepaattisesti. Olin ihan pihalla.
Alan huutaa isääni.
En tajunnut enää mitään.
Sitten hän alkaa puhua palleilleni.
"Mitä kuuluu?" -"Hyvää.
"Entä sinulle?" -"Hyvää."
En itse puhu pallia.
Sitten tyyppi alkaa…
Ei nyt hyväillä,
mutta liikuttelemaan kiveksiä kuin kastanjetteja.
Mikä hätänä?
Mikä näitä palleja vaivaa?
Mikä näitä palleja vaivaa Ne näyttävät mandariineilta
Mikä hätänä?
Mikä näitä palleja vaivaa?
Mikä näitä palleja vaivaa Ne näyttävät mandariineilta
Graciela, tule tänne ja ota kuva.
Tämä on mallikives.
Tästä on hyötyä tutkimukselle. Ota kuva!
Ne näyttävät mandariineilta
Suukko oli ehkä liioittelua.
Olin sokissa.
Alan pukeutua, ja tohtori käskee odottamaan alasti.
"Mitä nyt vielä?" -"Ota ihan rauhassa."
"Ala juosta."
"Siis mitä?" -"Juokse vähän."
"Oikeasti?" -"Juokse vain."
"Himmennä valot, tuo viskiä ja jointti…"
"Ala juosta." Ja minä juoksen.
"Älä peittele." -"En."
Olin ujo. Hän kuvasi ja teki merkintöjä.
"Pysähdy ja hyppää." Minä hyppään.
Siinä hyppiessäni tajusin jotain.
Yritinhän olla ajattelematta tilannetta.
Tajusin, että ihmiskeho on täydellinen avaruusolioiden kehittämä kone.
Uskomatonta.
Tajusin syyn edellä mainitsemaani -
miesten kivesten eripituisuuteen.
Mikä se on?
Jos ne olisivat samalla tasolla,
miettikää neandertalilaisia metsästämässä -
ja jahtaamassa pantteria viidakossa.
He olivat alasti, vaatteita ei ollut.
Kaveri juoksee, ja ehkä hyppää.
Jos pallit olisivat samanpituisia, ne läpsisivät yhteen.
Koska yksi on pidempi, ne menevät limittäin.
Ihmiskeho on täydellinen.
Hypin siinä ja kuvittelin jahtaavani pantteria metsässä.
Lääkäri sanoo: "Pakko leikata.
Kiveksiäsi vaivaa kaikki mahdollinen.
Hydroseele, varikoseele,
fimoosi, molemminpuolinen nivustyrä."
Voi helvetti.
Viikon päästä pallit leikattiin.
He tekivät parhaansa. Oli paljon tehtävää.
Pallini olivat kuin Tetriksestä, kun palasin arkeen.
Ennen kotiin lähtöä: "Vielä yksi asia, Agustín.
Toipumisessa kestää puolisen vuotta.
Pyydän pidättäytymään seksistä…
Ei kun oletkin taikuri. Ei mitään."
Joten ottaen huomioon leikatut pallini ja taikuuden,
en päässyt pukille. Siksi keskitin energiani taikuuteen.
Aloitin lastenkutsuista pikkurahaa vastaan.
Juhla johti toiseen, sitä kautta kouluun, lastentarhaan.
Sitten oli quinceañera, häät, yritysjuhla. Ja rahaa tuli.
Kaikki pimeästi ilman tositteita, suoraan taskuun.
Setelit kasaantuivat.
Kaveri huikkasi: "Otetaan oluet. Rada maksaa.
Mitä muuta? Suklaata?" Maksoin kaiken.
Olin Bahía Blancan ainoa taikuri.
Olin suosittu.
Kilpailijat karisivat.
Kaverini vetivät turpaan.
"Nyrkistäkö haluat?"
Tapoimme kanit ja sekoitimme kortit. "Koitapa löytää pataseiska.
Antaa heittää."
Jatkoin töitä ja tienasin kivasti.
Toimin avustajana, muutin Buenos Airesiin.
Ensin oli rankkaa, sitten vilkastui. Oli lastenkutsuja ja aikuisten juhlia.
Sain nimeä taikureiden keskuudessa ja kunnioitusta taikamaailmassa.
"Kyllä minä Radan tunnen."
Chile, Uruguay, Meksiko, Kolumbia. Dollareita ropisi.
Taskuissa oli tilaa.
"Dollareitako haluat? Tässä."
Kaikki edelleen tiskin alta.
Kaikki meni hienosti.
Tienasin kivasti ja oli hyvä fiilis, mutta sitten -
jokin ei vain…
Ei tuntunut oikealta.
Jokin rinnassani -
alkoi…
"Tohtori!
Minä en…
En voi hyvin, tohtori.
Kaikki on hienosti, kun yhtäkkiä alkaa itkettää.
En tiedä, liittyykö se…
Jos se on…
En tiedä… Anteeksi, en voi puhua.
Hetki pieni, tohtori.
Kyllä se tästä.
En tiedä, onko tälle nimeä.
Tiedän, että olet asiantuntija, mutta kuljen kadulla…
Kaikki on hyvin.
Elämäni on kunnossa.
Jahtasin unelmiani ja tavoitin ne.
Toteutin itseäni.
Kaikki, mitä leffoissa sanottiin, tapahtui. Kaikki menee hyvin.
Mutta kadulla näen koiran kakkaavan ja alan itkeä, tohtori.
Olen hyvin epävakaa.
Minulla on töitä,
teen rahaa,
kollegani kiittelevät hyvästä työstä ja kannustavat.
Mutten osaa nauttia siitä. Katso minua.
Tuntuu, että pitäisi tienata paremmin. Olen oravanpyörässä.
Aina vain lisää rahaa.
"Haluatko altaan tai jahdin?"
En osta jahtia. Mihin minä sen laittaisin?
Sano?
Tuntuu kuin…
Tiedätkö prinssi Charlesin?
Miesparka, oletko nähnyt? Hän nykii korvaansa kameran edessä.
Anelee apua. Muut sanelevat, mitä tehdä ja miten pukeutua.
Lakkaamatta.
Tuntuu, että stressi määrää tekemiseni.
Muut sanelevat, mitä tehdä ja miten pukeutua.
"Kuka sanelee, Agustín? Miksi sinusta tuntuu siltä?"
"Isäni, tohtori.
Eikö?
Mitä mieltä olet, tohtori?
Oliko joulupukin antama taikalaatikko pyyteetön?
Sain sen, jotta ryhtyisin taikuriksi.
"Mitä maailma kaipaa? Taikureita.
Mene töihin ja tienaa." Päivänselvä asia, tohtori.
"Anteeksi, että sanon tämän, Agustín,
mutta -
ei yksikään isä tai äiti halua lapsestaan taikuria."
"Voi, tohtori…
Sinäpä sen sanoit.
Olet oikeassa.
Olen idiootti.
Totaalinen tomppeli, tohtori.
Anteeksi, minä…
Mikset kirjoita muistiin?
Diagnoosi on, että Agustín Aristarán on idiootti.
Siinä kaikki.
En haluaisi olla.
Minähän ahkeroin niska limassa. En haluaisi.
En halua, että ääni päässäni ohjaa minua kuin Charlesia.
En halua sitä, tohtori.
Anna pillereitä. Olen ihmisraunio.
En haluu olla Charles, en
En haluu olla parempi kuin muut
En haluu olla Charles, en
Haluun valita, kuka oon
Tohtori, mitä kuuluu? Aloitin kuurin viime viikolla.
Aamulla, iltapäivällä, illalla.
Voi, tohtori!
Aamupilleri antaa rutkasti energiaa.
Voi, tohtori.
Jos puhelimesta loppuu akku, menen viereen ja se latautuu heti.
Niin energinen olen. Nousen ylös. Maksimi 24 astetta, minimi 21.
Voi, tohtori.
Linnut laulavat ja kaikki on mainiosti.
Kun otan iltapäiväpillerin, voin hyvin, kunnes yhtäkkiä…
…jään jumiin.
Mutta kun otan iltapillerin… Voi, tohtori.
Iltapilleri…
Voi, tohtori. Iltapilleri.
Voi, tohtori!
Seuraavana päivänä herään näin -
pilleripäissäni.
Katson vierelleni ja näen Rambon.
"Moi, Rambo. Miten menee?"
Silitän Ramboa, tohtori.
"Mitä tahdot, muru?"
Miksen popsisi näitä joka päivä?
Hyvä fiilis. Miltä näyttää?
Hyvä fiilis, vai mitä?
En haluu olla Charles, en
En haluu olla parempi kuin muut
En haluu olla Charles, en
Haluun valita, kuka oon
Tohtori, annostus on kunnossa. Minulla menee hyvin.
Arvaa, mitä tapahtui.
Kävin japanilaispesulassa Charcas ja Uriartessa -
pesettämässä taikurin asuni.
"Tuliko valmista? Maksan ensi viikolla." Se on vakkaripesulani.
Keikalla huomaan, että sain jonkun toisen asiakkaan puvun.
Se oli kokovalkoinen.
Housut, takki, paita, rusetti. Kaikki valkoista, noloa.
Keikka piti vetää, joten puku päälle, lavalle naurattamaan.
"Sori, valkoinen on uusi musta.
Näytän pumpulipuikolta."
Vedän show'n nolona loppuun ja tyttö tulee kysymään:
"Terve, olisiko mehujäätä tai suklaajäätelöä?"
Oho!
Sain tyttöystävän. 10 päivää takana. Aika hyvin.
En haluu olla Charles, en
En haluu olla enemmän kuin muut
En haluu olla Charles, en
Haluun valita, kuka oon
Tohtori, palasin pesulaan kaksi viikkoa myöhemmin.
"En tiedä, läimäyttääkö vai halatako. Muutit elämäni, kaveri.
Annoit puvun, tapasin tytön,
takana on kolme kuukautta, muutimme yhteenkin."
Arvaa, mitä hän sanoi.
Hän sanoi jotain merkittävää.
Kuulepa tätä. Hän sanoi…
Osaatko japania? En minäkään.
Mutta luullakseni hän sanoi:
"Toisinaan elämä tarjoilee sitruunoita."
Olin sanaton, tohtori.
Puvun, pillereiden ja pesulan jälkeen, arvaa mitä.
Julistan itseni terveeksi. Ei enää pillereitä.
Sinä, Freud ja Deleuze, imekää pallejani.
En halua mitään, olen vapaa. Mikään ei pidättele, minulla on tyttö."
En haluu olla Charles, en
En haluu olla enemmän kuin muut
En haluu olla Charles, en
Haluun valita…
Hei, muru. Miten voit?
Joo, lauloin. Olen niin iloinen.
Mitä tapahtui?
Sanoin tohtorille suorat sanat. En ota enää mitään.
Mitä?
Positiivinen?
Kaksi kuukautta? Voi paska.
Mutta positiivinenhan on hyvä juttu, eikö?
Miten tässä näin kävi?
Tai siis tiedän kyllä. Muistan elävästi.
Kyllä, rakas.
Ei, lauloin vain. En osannut odottaa…
Puhelin ei muistuttanut elämää mullistavista uutisista.
Joo.
Tulen kohta, kulta. Istahdin hetkeksi.
Joo.
Hetki vain.
Käyn lääkärissä, pahoittelen ja otan pillerit.
Romahdan kahdessa kuukaudessa.
Niin.
Moikka. Pussaa masua puolestani.
Outoa, joo.
Heippa.
On kylmä.
Ja tuulee.
Kuulin 21-vuotiaana, että minusta tulee isä.
Olin käytännöllinen jo lapsena. Yhdeksän kuukautta hujahti silmissä.
Olimme muuttaneet yhden makuuhuoneen asuntoon.
Yhdeksän kuukautta siellä meni helposti.
Kaksi asiaa oli vastuullani.
Katsoin, että tyttäreni äidillä oli kaikki tarvitsemansa.
Toisekseen -
lukittauduin kylpyhuoneeseen,
itkin alasti ja kyyristyin pöntön viereen -
napsimaan pillereitä unohtaakseni tilanteen.
Minua pelotti tulla isäksi.
Ensin lauloin ja pam, olin isä. Mitä hittoa?
Minua pelotti.
Kuinkas muuten?
Mutta helmikuun 22. päivänä 2006 kello 14.30 kaikki muuttui.
Olin synnytyssalissa. Tyttäreni äiti ponnisteli silminnähden.
"Kulta, uskomatonta."
Kannustin häntä. "Kuolemme kaikki!
Toivottavasti kuolemme, rakas. Kunpa hurrikaani veisi meidät mukanaan!
En osaa tätä."
Silloin huoneen ovet aukesivat ja valonsäde syöksyi sisään.
Säteessä juoksi yksisarvisia -
ja kolibrit lentelivät.
Yksisarviset paskoivat ruusun terälehtiä ympäriinsä ja niissä luki:
"Onni, ilo, ääretön rakkaus".
Tyttäreni Bianca syntyi.
"Rakas tyttäreni.
Meistä tulee onnellisia!
Kaikki mitä näet, on sinun.
Yhden makuuhuoneen asunto, paljon taikatemppuja ja ukulele.
Tyttäreni, rakastan sinua!"
Kaikki muuttui välittömästi. Muutimme isompaan kotiin.
Ostimme ensimmäisen kotimme.
Se oli aavistuksen isompi, mutta iloitsimme.
Bianca juoksenteli, remontoimme kodin ja muutimme.
Olin oppinut pikamuuton salat.
Koti oli pienempi kuin luulimme.
Sieltä puuttui huone. "Ei ole tilaa, Agustín."
"Miksei? Reikä seinään ja…"
"Kulta, lopeta, ei onnistu."
Pari tuntia myöhemmin seinä ryskää…
Kas niin. "Olen isäni! Tuo jäätelöä!"
Menetin kontrollin.
Viisi tuntia myöhemmin, valmis huone.
"Rakas, ripustan taulun, jonka halusin ensimmäiseen kotiini."
"Meidän pitää puhua." -"Hetki. Laita matevettä tulemaan."
"Enkä. Tule nyt."
Ripustan taulun.
"Mitä nyt, muru?"
"Meidän pitää erota."
"Voin ottaa taulun pois.
Mitä?
Pitääkö erota?
Hyvä on, sitten erotaan.
Mikäs siinä. Lähdenkin tästä kalppimaan.
Ihan sama. Pakkaan tavarani.
Siis oikeasti? Pakkaan kamat.
Ei minua haittaa.
Pakkaanko? Selvä.
Pakkaan laukkuni. Kerran, toisen kerran,
ja vielä…" -Ja Bianca sanoo: "Myyty."
"Eikä, kulta!" Meidän piti muuttaa.
Palasin yhden makkarin asuntoon.
On kylmä. Ja tuulee. Laukku kourassa.
Suljen oven. Kamera loittonee.
Laukku kourassa.
Viikko minulla ja viikko äitinsä kanssa.
Ensimmäinen viikko oli hullu, niin paljon vastuuta.
Tyttö pitää ruokkia joka päivä, kylvettää,
hehkuttaa hänen elämäänsä ja parjata maailmaa.
Kaikki oli minun vastuullani. Bianca oli kolme.
Mitä minä teen? Miten… Ei.
Hän ei voi kuolla käsiini, muuten häviän.
Ei! Huolehdin hänestä.
Se oli mukavaa, leikimme paljon.
Koko ajan.
"Täältä tulee Bianca. Onpa hän söpö! Kiertää, ohittaa pöydän.
Ohittaa luudan, ja vielä. Siinä se tuli! Maali!
Kiitos äiti, että teit minusta argentiinalaisen Biancan aikaan."
Leikimme yhtenään.
Isyys tai nuorena isänä oleminen tuo lähemmäs leikkiä.
Kaikella voi leikkiä, meikeillä, peruukilla, millä vain.
Leikimme yhtä leikkiä, jonka Bianca ja minä keksimme.
Tykkään kertoa siitä.
Ehkä joku yleisössä haluaa leikkiä samaa lastensa kanssa.
Bianca oli siihen aikaan neljä.
Hän oli -
neljävuotias. Näin on.
Leikki on äärimmäisen helppo.
Tarvitaan kaksi osallistujaa, aikuinen ja lapsi.
Jännä kyllä, kukaan ei ehdota ensin.
Ei mitään "leikitäänkö". Ei siitä voi kieltäytyä.
On mielenkiintoisempaa, jos leikki alkaa itsestään.
Yllätysmomentti säilyy. Se on helppoa.
Yhtäkkiä paha henki tunkeutuu kehooni.
Paholainen, Saatana, Beelzebub.
"Bianca."
Kaadun lattialle.
Alan täristä. Saatanallinen kohtaus.
Yksi ainoa ihminen talossa tietää oikean manausrituaalin. Bianca.
Neljävuotias tyttäreni manaa:
"Poistu isäni kehosta.
Ulos, Saatana ja pahat arkkienkelit. Ulos, Beelzebub!"
Nousen ylös ja halaan häntä. Tyttö lohduttaa minua.
Kun menen siistiytymään,
Bianca piirtää suolaympyrän ja merkkaa mustalla kynttilällä,
jossa on risti alaspäin, kirotun alueen. Pikku leikki.
Se on kivaa.
Ja opettavaista. Puhuin siitä tytön rehtorille.
Hän käski lopettaa.
Mutta pidin siitä ja Bianca oli innoissaan.
Ihan paras leikki.
Kokosin hänelle manauspakkauksen kivaan puulaatikkoon.
Siellä oli valkosipuliletti, pieni vaarna ja vasara,
vähän pyhää vettä naapurikirkosta.
Bianca ilmoitti:
"Pappi on alttaripoikien kanssa!" Nappasin pyhän veden -
ja purkitimme sen kotona.
Kaverini sanoi, ettei kirkon pyhää vettä saa varastaa.
"Mutta varastin kirkosta, se hyvittää kaiken."
Hitto. Aika kiistanalainen heitto Radalta.
Toisinaan totuuden kuulee koomikon suusta.
Kusipää.
Kun ymmärsin, että pyhän veden varastaminen oli väärin,
päätin tehdä sitä itse. Menin nettiin: "Miten siunataan vesijohtovettä."
Kuten papitkin, mutta ilman valtion palkkaa.
Sosiaalista kritiikkiä pelkäämätön Rada iskee jälleen.
Tein tytölle ison ristin.
Hallitsen puutyöt. Tein ison fuksianvärisen ristin.
Jeesuksen sijaan, joka on karu näky, verinen mies ristillä,
liimasin siihen muovinuken.
Alasti ja glitteriä itkien.
Kuin neitsyt, joka itkee glitteriä. Ja mieletön kampaus.
Olin kirjoittanut nukkeen…
Tiedättekö, kun elokuvissa -
kirjoitetaan saatanalliset säkeet takaperin?
Kirjoitin "silmä, Neuquén, ananas."
Bianca kantoi pikkutyttönä tämän kokoista ristiä manausboksissaan.
"Kaikki hyvin, isä?" -"Kyllä."
"Sano sitten."
Ja vähän väliä sain pyhää vettä päälleni.
Bianca-rukka.
Hän oli niin innoissaan, että meinasi viedä manausboksin tarhaan.
"Mitä sinä teet?" -"Entä jos niin käy Fermínille?"
"Ei, jätä se tänne. Alahan mennä. Se on pelkkä leikki."
En ihmettele.
Bianca oli niin viaton.
Minullakin oli ylilyöntini. Se oli tyhmää.
Naputin muina miehinä tietokonetta, kun paholainen otti vallan.
Aloin täristä valtoimenaan.
Eikä Bianca ollut kotona. Olin pulassa.
Onneksi korjaaja värkkäsi lämmitintä. "Mitä pitää tehdä?"
"Soita Biancalle!" sain sanottua.
Hänen piti hakea Bianca tarhasta ja antaa nimensä.
"Kuka vie?" -"Korjaaja."
"Syy?" -"Isä on riivattu."
"Sen kuin viet." Minut tunnettiin jo.
Bianca tuli ja räväytti manauspakkauksen auki.
Hän tiesi, korjaaja ei.
Lopulta tajusin, ettei leikki ollut kovin normaali.
Bianca halusi kutsua tarhakaverinsa Vickyn -
leikkimään ja katsomaan piirrettyjä.
Sovimme Vickyn isän kanssa kyläilystä.
Hän lupasi tulla hakemaan. "Pistä äänimerkki! Mahtavaa."
Kotona kaikki meni hyvin.
Bianca joi maitoaan ja katseli piirrettyjä.
"Tänään otan iisisti. Ei paholaisia.
Ei!
Vicky on kylässä.
Ei paholaista. Hän pelästyy."
"Bianca." -"Ei! Ei tänään."
"Isä, kaikki hyvin?" -"Ei hätää, kulta. Niin ei käy tänään."
Yhtäkkiä en voinut mitään. Kaaduin.
Vedin koko manausrepertuaarin.
Räkää, paskaa, se oli käsittämätöntä. Paholainen kävi kuumana.
Bianca käskee: "Ulos, Saatana ja pahat arkkienkelit.
Ulos, Beelzebub!"
Nousen.
Bianca halaa ja lohduttaa, olin sokissa.
"Isä, haiset kakalta." Pikku hetki.
Palaan vessasta.
Paholainen siirtyi minusta Vickyyn. Hän oli näin.
"Soita…
Soita isälleni.
Soita isälle."
"Vicky, se oli vain leikkiä." -"Soita isälle.
Isä…"
"Vicky, se on leikkiä" -"Soita isälleni."
"Bianca, tee jotain."
"Ulos, henki! Ulos, Saatana ja pahat arkkienkelit."
Hän piiskasi laakerinlehdillä. -"Lopeta, rakas"
Soitin isälle.
"Fabián, tule heti. En tiedä, mikä tytölle tuli."
Tyyppi tulee.
En tiennyt, että he olivat syvästi kristittyjä.
Isä katsoo Vickyä. "Voin selittää. Paholainen valtaa minut."
"Siksi olen täällä", sanoo Bianca risti kourassaan.
"Mene huoneeseesi, Bianca. Tämä on aikuisten juttuja."
"En tiedä."
Tyttö piti nostaa yhdessä, niin jäykkä hän oli.
Heitimme hänet viistoon takapenkille, että oven sai kiinni.
En koskaan unohda Vicky-parkaa.
Hän oli näin.
Ennen lähtöä jätkä tuumaa: "Olet kusipää."
"Täh? Miten niin?" -"Olet kusipää.
Kasva aikuiseksi. Piirtelet käsiisi.
Poukkoilet päivät pitkän. Mikä sinua riivaa?
Älä tytöstäni huolehdi.
Menen suoraan helluntaikirkkoon,
kastamme hänet pyhään veteen ja korjaamme asian.
Mutta oma tyttäresi. Päivät tällaista. Mikä sinua vaivaa?
Entä jos tyttö haluaa olla hammaslääkäri, asianajaja, viljelijä tai arkkitehti?
Sinäkö olet hänen roolimallinsa?
Entä jos hänestä tulee asianajaja? 'Rva tuomari, tässä todiste.'
Oletko idiootti? Kasva aikuiseksi.
Kasva aikuiseksi."
Ja minä…
"Siis minä?"
Siitäs sai.
Onnenkantamoinen
Haloo?
Kulta. Tai siis, ex-kulta. Sori
Vanha tapa.
Soittiko hän. Vitsi, mikä juorukello.
Sehän oli leikkiä.
Vähän. Mutta aina…
En tiennyt, että hän…
Hyvä on, yli meni. Anteeksi.
Onnenkantamoinen
Mikä siunattu löytö
Arvokas ja odottamaton
Ja tulee aivan yhtäkkiä
Olet vihainen. Onko ikävä? Okei, ei ole.
Voi olla myös taitolaji
Tajuta löytäneensä jotain merkittävää
Vaikkei edes etsinyt
Etkö tajua?
Ei kaikkia asioita voi selittää.
Elämä tarjoaa vaihtoehtoja, joista valita tai sitten ei.
Anteeksi metaforasta,
mutta tiedätkö, kun loihtii huoneen parissa tunnissa?
Elämä vain potkaisee pelistä. Se oli pelkkä kielikuva.
Niinhän se pesulan tyyppikin sanoi. Muistatko?
"Joskus elämä tarjoilee sitruunoita."
Et tilannut sitruunoita.
Suututko sitruunoille? Ei, teet limua. Niin minä ajattelen.
Rakkaus voi matkustaa vieressäsi
Bussissa, tietämättään rakastuneet
Polut ja oikotiet, työ ja eilinen
Tyttö, huumeet, raha, mennyt tai omaisuus
Ota elämä niin kuin se tulee
Päätä otatko vai jätätkö
Kun yhden oven avaa
Kaikki muutkin avautuu
Mutta Biancalla on kivaa.
Onnenkantamoinen
Bianca saa päättää itse. Taiteilija, lakimies, mikä tahansa.
Kyllä se selviää, selvisihän meillekin…
Menikö pysäkki ohi
Jää pois seuraavalla
Ehkä elämäsi muuttuu Yhdessä silmänräpäyksessä
Menestys ja moka
Kohtalo ja tuntematon
Totta kai.
Kolesteroli ja juhlat
Kärsivällisyys tai halu
Irti päästäminen tai kiinni pitäminen
Joko häviät tai he voittavat
Ei kulkijalle oo polkua valmista
Se pitää itse raivata
Onnenkantamoinen
Olet paras äiti Biancalle.
Onnenkantamoinen
Pitää mennä. Heippa.
Säilytä taulu.
Joulupukki, vanhemmat ja veljeni
Charles ja munatemppu
En halunnut taikuriksi
Koska taikureille ei heru
Taikureille ei heru
Taikureille ei heru nyt eikä koskaan
Eka kertani oli 19-vuotiaana
Avioero ja rakkaus
Jos jokin on varmaa Niin kaikki järjestyy
Joko otat tai sitten jätät On paras vasta edessä
Kaikesta voi oppia
Bianca on kaikista kaunein
Bianca
Sä paras oot
Bianca
On mahtavaa
Olla
Sun isäsi
Meille opetetaan pienestä pitäen,
että elämä kulkee suoraan.
Että jos tekee kaiken oikein,
opiskelee, paiskii töitä, rakastuu, menee naimisiin, saa lapsia,
pääsee muitta mutkitta pisteestä A pisteeseen B.
Vai suoraan?
Paskanmarjat.
Minulle elämä on sitä, kun muuttaa kotoa.
Kun rakastuu ja rakkaasi potkaiseekin pihalle.
Kun saavuttaa unelmansa ja tajuaa sen olevan tylsä.
Kun tekee rahaa. Kun jää puille paljaille.
Kun saa lapsen 22-vuotiaana.
Kun tapahtuu odottamattomia.
Siihen voi suhtautua kahdella tavalla.
Joko suuttuu, kiroaa, itkee, raivoaa koko maailmalle,
koska elämä ei mennyt suunnitelmien mukaan tai kuten luvattiin.
Tai sitten voi kasvaa aikuiseksi.
Ja ymmärtää, että kaikki, niin hyvä, paha, ruma,
kaunis, ihmeellinen kuin arvaamatonkin -
on mahdollisuus, joita elämä tarjoilee päivittäin,
jotta voit muuttaa suuntaa.
Aikuisuus on samojen asioiden tekemistä
Murehtimatta muiden mielipiteistä
Aikuisuus on samojen asioiden tekemistä
Murehtimatta muiden mielipiteistä
Muiden mielipiteistä
Ostin sen.
Särkymättömän muovirekan.
Onnenkantamoinen
Et ollutkaan ihan väärässä, joulupukki.
Yy, kaa…
Yy, kaa, koo, nyt!
Eihän täällä ole ketään.
Tekstitys: Katariina Uusitupa