Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Svijet slomi svakoga,
a neki su poslije na šavovima najjači.
Kad stojiš na vrhu brzaca,
sve je teorija.
Zamišljaš svaki pokret.
Svaku struju.
Svaki zamah.
I dalje jako dobro znaš,
unatoč svemu što si učinio
kako bi se pripremio za taj trenutak,
da sve može poći po zlu.
Kad sam odustao od kajaka, isprva…
EKSPEDICIJSKI KAJAKAŠ
…tri mjeseca i bit ću kao nov. Bit će kao i prije.
Nisam planirao zauvijek odustati od kajaka.
Ali kada sam shvatio na kakvu operaciju idem,
nije bilo jamstava.
Život sam posvetio najopasnijim rijekama na svijetu.
Ali ovaj je put bilo drukčije.
U tom sam trenutku znao
da ću se spustiti najstrašnijim brzacem u životu.
A sve je to bilo u mojoj glavi.
Gledate Today s Davidom Bloomom.
Dobro jutro! Čestitam!
-Hvala. -Hvala.
Scotte, rekli smo da si vrhunski kajakaš.
Ali čak ni ti nisi mogao vjerovati da ćete to učiniti.
Zašto je ljudi zovu Mount Everestom rijeka?
U pustolovnim analima ovaj prvi spust
pamtit će kao jednu od najuspješnijih ekspedicija našeg doba.
Scotte, što sada? Imaš 30 godina.
Koja je sljedeća velika pustolovina?
Postoji mjesto u zapadnom Tibetu. Zove se planina Kailash.
S jednog vrha spuštaju se četiri rijeke.
Teku na sve četiri strane svijeta.
Tako bih dovršio spust na četiri najveće rijeke na Himalaji.
Ne preporučujete ovo početnicima.
Ovo je takav izazov.
Ne, ovo je za nekoga tko je apsolutno usredotočen
i tko je odlučio voziti kajak na velikim rijekama.
1972.
KALIFORNIJA
Prvo čega se sjećam vjerojatno je čamac.
Moj se tata volio utrkivati.
Upalio bi ga i čamac bi protresao cijelu kuću.
Moj je tata tada bio neobuzdan.
Nismo živjeli blizu planina. Nismo živjeli blizu oceana.
Odrasli smo u vrućim dolinama, u San Bernardinu, Fresnu, Sacramentu.
Mi smo prava djeca iz doline.
Dečki… Govorit ću o obojici
jer jedan ne ide bez drugoga,
Braća su bila vrlo bliska.
Vjerovala sam da su zdrava djeca aktivna djeca
i da nećemo morati liječniku.
Prve godine bile su zabavne. Zaista zabavne.
Onda smo se njihov tata i ja rastali.
Godinama sam žalio zbog toga, znate?
Mislio sam da nismo trebali odustati.
Ali nije bilo suđeno, znate. Nije tako ispalo.
Moja je mama ostala bez posla i odlučila se vratiti u školu.
Tada smo živjeli od studentskih kredita.
A moj je tata bio trgovački putnik. Jednostavno ga nije bilo.
Živjeli smo u San Bernardinu i četvrt u kojoj smo odrasli
bila je opasna.
Dom je bio siguran.
Ali čim izađete, dvije ulice niže,
svijet je bio posve drukčiji.
Na uglu su bile ulične kurve. Bilo je dilera.
Djeca su nosila oružje u školu.
Mislili smo da postoji samo jedan način
da uspijemo, da zadobijemo poštovanje.
Morali smo biti fizički jaki
i potući se da se dokažemo.
Ako nas je netko izazvao, to je bilo to. Skinuli bismo košulju i počeli udarati.
Jako su nas zadirkivali, pogotovo mene.
Išao sam kući od prijatelja.
I potukao sam se s klincima.
Jedan me klinac ubo u rame.
Srećom, bio sam brži od drugih klinaca.
Doslovno sam im pobjegao.
Sjećam se kako sam utrčao i rekao bratu da su me izboli.
Sjećam se da smo razgovarali kako ćemo to zatajiti mami.
Htio je biti siguran da neću ništa reći.
Znali smo, što više krijemo od roditelja,
to su pod manjim stresom.
„Zaboravimo na ovo.
Nemojmo više nikada razgovarati o tome.”
Bilo je nekih stvari tijekom djetinjstva.
Ili suspenzija u školi ili su Scotta uhitili
zbog gluposti.
To je stvorilo negativnosti u našem karakteru.
Izgubili smo kuću. Ostala sam bez novca.
Znate kako to ide. Bili smo na rubu.
Scott i Dustin morali su otići iz San Bernardina.
Mama je završila fakultet
i preselili smo se u Sacramento Valley, u Rocklin/Roseville.
Tada su se stvari malo smirile.
Susjedi su nam tada bili obitelj Stanley.
Živjeli su blizu Mary i dečki.
Zainteresirali su ih za rafting.
Čim je škola završila, otišli bismo do rijeke, u planine.
Scott i ja to nikada nismo vidjeli.
Mislim da smo to vidjeli kao priliku.
Najstariji brat Doug vodio je školu za vodiče za rafting.
Zaista nam je pokazao da u životu postoji nešto više
od tulumarenja, tučnjava i ilegalnih sranja.
Dustin i Scott prošli su obuku i postali su riječnim vodičima.
To su radili preko ljeta.
Tada sam pomislio:
„Ovo je nešto što mi je zaista drago srcu.”
Kad si riječni vodič, odgovoran si za tuđe živote.
Moj brat i ja odjednom smo počeli drukčije gledati na život.
Bili smo niškoristi,
a onda smo odjednom bili u prirodi i imali smo golemu odgovornost.
Zbilja sam htjela da slijede svoje snove.
Da idu svojim putem i rade što žele.
Znala sam da su dobri u tome što rade.
Ali vidjela sam ga samo na obali,
kako spava u vreći za spavanje. Kakva je to budućnost?
Nisam vidjela da je to zanimanje i…
Onda sam otišla s njim na rijeku Colorado.
Nisam mogla vjerovati.
To mi je bilo čudesno putovanje.
Znala sam. Tada sam znala.
Rijeka je prosvijetlila i mog brata i mene.
Usmjerila je energiju koju smo imali u sebi,
a koju smo rabili na negativan način.
Sad smo je rabili pozitivno.
Ništa drugo nisam htio raditi.
Samo sam se htio spuštati niz rijeku.
Kupila me za cijeli život.
Kajak sam prvo upoznao preko raftinga.
Sjećam se kako mi je to opisao prijatelj.
Rekao je: „Rafting je kao da voziš autobus.
Ali kajak je kao da voziš sportski automobil.
Ti želiš voziti sportski automobil.” Odgovorio sam: „Da, želim.”
Za one koji ne znaju ništa o kajakarenju
brzaci u rijeci u biti se sastoje od valova, rupa,
stijena i struja.
Ako nešto od toga ne izbjegneš, zapet ćeš.
Možeš se prevrnuti u kajaku.
Ako ne možeš prebaciti kajak, plivat ćeš.
A onda si na milosti i nemilosti rijeke.
Kajaci vam pružaju nevjerojatnu priliku da se spuštate niz rijeku.
Druga plovila nisu ni slična.
Isprva sam se mučio u kajaku.
Ali tada sam prvi put duže boravio u kajaku.
Tada sam morao donijeti odluku.
Hoću li ići na fakultet
ili ću biti vodič, baviti se kajakarenjem?
Odlučio sam se za potonje.
U proljeće, kad sam bio gotov s poslom vodiča,
ukrcao sam kajak i odvezao se u Banks u Idahu.
A onda… Bum!
Svaki sam dan bio u North Forku rijeke Payette.
Tada je North Fork bio glavni.
Tada sam upoznao Charlieja Munseya.
U to je vrijeme Charlie bio kralj North Forka.
North Fork Payettea. To su mi stavili na vozačku dozvolu.
Ne znam, vjerojatno sam se spustio
700 ili 800 puta niz North Fork, s različitih razina.
Scott Lindgren pojavio se u Idahu, u Toyoti
koja je izgledala kao da je prešla milijune kilometara.
Bio je pomalo ljutit na cijeli svijet.
Bio je vrlo motiviran za kajak.
Charlie i ja odmah smo se povezali.
Bilo je prirodno. Bio sam četiri ili pet godina stariji.
On je bio prirodno talentiran.
Uvijek mi je bilo ugodno sa Scottom na rijeci.
Znao sam da imam dobrog partnera i da mogu računati na njega.
Početkom 90-ih otišao sam u Nepal
i obišao devet ili deset rijeka.
Nagovorio sam Scotta da ide sa mnom.
Više mi nije trebao ništa reći.
„Da, uštedjet ću sav novac koji zaradim
i idemo u Aziju.”
Tek je završio školu kad je otišao u Nepal.
Bilo ga je teško pustiti.
Usredotočen je.
To je postalo njegov život.
Tada sam shvatio da kajakarenje nije nešto
što postoji samo u Kaliforniji, u Idahu i u Americi.
Prakticirali su ga diljem svijeta.
Još sam bio jako mlad. Imao sam 20 godina.
Bio sam klinac.
Uvijek smo se trudili raditi nešto novo
pa je i to bio dodatan plus.
Čuo sam da postoji sveta planina Kailash.
Kailash je u zapadnom Tibetu.
Već više od 5000 godina ljudi pišu o tome
kako četiri velike rijeke Himalaje i Karakoruma
teku iz njegovih ledenjaka.
Kada smo počeli učiti o mitskom značenju Kailasha,
smjer je za mene postao jako očit.
Pustit ću sve drugo u životu.
Potrudit ću se da budem u najboljoj formi kako bih se spustio niz sve četiri rijeke.
To je zapravo bio početak sna.
Kada sam se vratio kući nakon prve godine u Nepalu,
upravo je ekspedicijsko kajakarenje
stvorilo presedan za Kaliforniju.
KALIFORNIJA
Sljedećeg proljeća kupio sam malu, jeftinu kameru Hi8
i tada sam upoznao Johna i Willieja Kerna
te Chucka.
Nije važno jesi li kajakaš.
Ako ti je bit potekla na rijeci ili blizu nje,
postoji neka implicirana poniznost. Osjećaš pripadnost.
Osjećaš drugarstvo.
U to se vrijeme time nije bavilo mnogo ljudi.
Bio si oduševljen kad si vidio kajakaša.
Kad si završio u rijeci s drugim kajakašima,
našao si obitelj.
Čim smo upoznali Scotta, pokazali smo što znamo.
On je pokazao što zna.
On je rođeni vođa. U to nema sumnje.
Scott je grupu obogatio tom idejom.
„Gurnut ću si kameru među noge i spuštati se njome niz rijeke.”
Johnnie je imao fotoaparat.
Chuck je poticao nešto posebno.
Chuck se isticao.
Bio je pokretačka sila za sve nas.
Tada nitko nije bio bolji od njega.
Činilo nam se kao da ga samo pratimo.
Ne smijete ga nasmijavati.
Kajakarenje s Williejem i Johnniejem.
To su mi najbolji prijatelji. Kajakarenje s njima, to je jedan cilj.
Automatski podiže razinu energije.
Osjećaš se bolje kad s vrha spusta pogledaš dolje
i vidiš braću kako ti se smješkaju u vrtlogu.
Ja sam postao tip bez kamere.
Ja razmišljam o grupi, zaštitnoj odjeći i onomu što se događa.
Svi smo imali svoje uloge na rijeci.
Počeli smo funkcionirati kao tim.
1997.
To je bila eklektična skupina klinaca iz cijelog svijeta.
Ne znam iz kojeg razloga, svi smo to vidjeli u isti trenutak.
Postojala je baza znanja,
ali bilo je mnogo prostora da proširimo to znanje.
Iskreno vjerujem da je to bila prekretnica u tome što je moguće u kajaku.
Zbog opreme i filmova mog brata.
Vratili bismo se i pregledavali njegove snimke.
Nitko to prije nije dokumentirao.
Pomislili smo:
„Osnujmo produkcijsku tvrtku da vidimo što će biti.”
Posvuda je bilo prilika.
Prvi put u povijesti kajaka
imali ste skupinu ljudi koja se fokusirala samo na kajak.
To je bilo to.
Sjećam se da sam pomislio:
„Kako možeš zaraditi na tome?”
Gledali smo druge filmove o kajakarenju.
Nije ih bilo mnogo. Recimo, Southern Fried Creekin'.
Da vidimo, što biste učinili u ovakvoj situaciji?
Tako možeš zaraditi. Možeš početi snimati kajakaške filmove.
Počeli su s filmom Good 2 the Last Drop.
Zakon film.
Jebote, bilo je dobro! Jeste li ga gledali?
Iako su ti prvi filmovi bili otrcani,
tada su bili zakon među ljubiteljima divljih rijeka.
Tako je nastao Driftwood Productions.
Bio sam riječni vodič, a onda sam snimao kajakarenje za brata.
Shvatio je nešto. Što je bio bolji s kamerom i to što je osvojio Emmyja,
to je mogao dobivati veće proračune
koji su vodili do većih putovanja.
Bilo je uzbudljivo biti im mama.
Postali su prilično poznati.
Bili smo na pravome mjestu u pravo vrijeme.
Kajakarenje je postajalo sve popularnije.
Hajde, Scotte!
To!
Vidio si? Bolesno.
To je bilo sretno doba. Sve je bilo kako treba biti.
Imali smo krila.
-Kako je bilo? -Bolesno.
Najbolji spust u povijesti. A tebi, Scotty?
Kamo ćeš sad?
Idem u Colorado, ondje ću kajakariti.
CRNI KANJON GUNNISONA
Tog smo ljeta čuli za Crni kanjon Gunnisona.
To je nacionalni spomenik.
To je jako duboka gudura na visoravni Colorada.
Odlučili smo se držati razine rijeke.
Možda ćemo na novi način složiti slagalicu.
Dok se spuštate, mnogo vode nestaje
i morate imati prostora za poteze.
Chuck se odlučio na potez.
Chuck je naletio na ravnu stijenu pod vodom.
Brzo ga je prikliještio kajak.
Do struka je bio u vodi. Onda je nestao.
Gledao sam,
okrenuo sam se i opet pogledao.
Chucka je već svladala sila vode.
Bio je to samo jedan trenutak, zamah. Što god da je bilo, znate?
To jedno mjesto.
Rekao bih da je bliskost između Chucka i Scotta
slična bliskosti između mene i Chucka.
Bili smo braća.
Rasli su oko toga, znate?
Rasli su oko te veze, kao i svi mi.
Bio je sedma osoba koja se utopila te godine.
Četvero ili petero njih bilo je iz našeg kruga.
Postalo je brutalno.
„Koji to kurac radimo?”
Kad je Chuck umro,
tada je Scottu sve postalo ozbiljnije.
To ga je natjeralo da bude još luđi.
A ja sam zapeo u ljutnji.
Postao sam bijesan.
Ako niste bili u formi ili ako ste bili mentalno nestabilni
ili ako ste pokazali emocionalnu slabost,
bili ste prijetnja sigurnosti putovanja.
I zato su vas odmah izopćili.
Nismo prilazili ljudima i pitali: „Stari, jesi li dobro?”
Imali smo stav: „Očvrsni, jebote.
Ako se raspadaš, skupi prnje i nestani.”
To je kao standardni protokol? To je velečasni.
Velečasni, hoćete li mi oprostiti sve grijehe?
Nismo vodili iskrene razgovore o tome kako se ljudi osjećaju.
Iskustva smo iznijeli kako smo najbolje znali.
Otvorili bismo bocu viskija i malo bismo se družili s njom.
Prisjećali smo se.
Ali nismo nužno naučili mnogo o sebi.
Prvih je godina podijelio sa mnom
kako je imao teško djetinjstvo.
Mislim da je zbog svega toga bio bijesan na svijet.
To ga je natjeralo da pronađe način da se zaštiti.
I zato je bio strog i grub prema sebi i drugima.
Izgubio sam previše prijatelja.
Bilo je lako biti kreten oko toga.
Znate? „Nisi za ovo. Nestani.”
Nitko se nije znao nositi s time.
Svaki put kad bi postalo teško, pobjegao bih na rijeku.
Izgubio si nekoga, je li?
Želiš…
Želiš da se vrati? Želiš ga naći.
Nije ga bilo kad nismo bili u kajaku.
Najbolje smo se povezali s njim kad smo se vratili na rijeku.
Morali smo se opet zaljubiti u kajakarenje
i ponovno nadahnuti ono što je počelo u Kaliforniji.
Ali na mnogo većem prostoru.
Zbog Scotta smo počeli govoriti
o četiri rijeke.
1999.
Prvi smo se put ponovno vratili zajedno u sedlo
na Gornjem Karnaliju.
RIJEKA KARNALI, PRVA OD ČETIRI RIJEKE
Snimaš?
Kajakaši smo i zato nam je Kailash posebno važan.
Kao što hinduisti vjeruju, kada pada kiša na vrhu Kailasha,
kiša uđe pod zemlju i sedam puta okruži planinu.
Izlazi u četiri glavna smjera kroz Šivine uvojke.
Na zapadu teče rijeka Sutlej. Na sjeveru teče rijeka Ind.
Na istoku teče rijeka Tsangpo. Na jugu teče rijeka Karnali.
U rijeci Karnali započet ćemo putovanje.
Hodočastiti na Kailash,
a onda se kajakom spustiti niz njegove četiri velike rijeke,
za mene je to bilo nešto najviše što možeš postići u sportu.
Sada smo došli do izvora rijeke Karnali.
Spremamo se za prvi spust klancima Gornjeg Karnalija.
Ovo je prvi od 20 dana.
Došli smo i trebalo nam je sedam dana da se probijemo oko izvora.
Od prvog kanjona nije se moglo pobjeći,
stijene visoke od 1800 do 2400 m.
U kanjonu si. Usred vukojebine.
Izaći možeš jedino nizvodno.
Imaš samo sebe.
-Što je, Scotte? -Malo pada kiša.
Zabrinut si?
Od toga nema koristi.
Kad smo ušli u srce Karnalija,
svi smo se šokirali.
Ali vjerojatno nitko više od Charlieja.
Imao je snažan osjećaj da smo možda malo pretjerali.
Ovo je… Velik kanjon, znaš.
Nije bio na svom terenu.
Kao da sam bio u ratnoj zoni.
Ne možeš normalno razmišljati.
Mislio sam da su oni jači veslači i to me stvarno slomilo.
Bilo je jako teško.
Vidio sam mnoge ljude.
Vidio sam trenutak kada su odustali.
Ovo ne traje vječno. Moraš gorjeti iznutra.
Onog trenutka kada postaneš nestabilan, tada postaje opasno.
A onda smo izašli iz klanca i drugi dan…
Odlučio je da se više neće spuštati s nama.
Mislim da nisam shvatio kako to znači zauvijek.
To je bio golem trenutak za Charlieja i mene
jer se više nisam spuštao s njim.
Charlie je shvaćao povijest, drevnu povijest.
Charlie je, kao i ja, sanjao da se spusti niz sve četiri rijeke.
Tako je, prijatelju.
-Dobro. Čuvajte se. -I ti.
Vidimo se.
Smatrao sam se Scottovim mentorom.
Znaš, bio je talentiraniji od mene i imao je dobru priliku da uspije u tome.
Očito smo bili na drugoj razini.
I to mi je malo slomilo srce.
Na kraju smo došli do kraja.
I tad je to bio jedan od najupečatljivijih riječnih spustova koji sam doživio.
Nedugo poslije upoznao sam Mikeya i Allana
na prvom spustu niz Sutlej.
INDIJA
Scott mi je rekao da mu je san
spustiti se niz sve četiri rijeke Kailasha kad smo bili na Sutleju.
Za usporedbu s drugim sportom…
Kao da se penjete na četiri litice najviše planine na svijetu.
Jedna od značajki Sutleja je
okomita kamena stijena od 800, 900 metara i rijeka na dnu.
Ja sam tada prvi put veslao sa Scottom.
Možda je bio frustriran jer smo možda bili malo spori,
a on je uvijek jurišao u svemu.
Ali na kraju smo svi jurišali.
Katkada veličina utjera strah u kosti
kad znaš da te čekaju tisuće metara spusta.
Ali ideš dan po dan.
Dobro se sjećam kako sam tada prvi put shvatio,
kada smo se spuštali niz te rijeke na Himalaji,
da se utrkujemo protiv brane i da nam uništavaju rijeku.
Sada je taj dio,
jedan od najboljih, najdubljih divljih dijelova, poplavljen.
Genijalna divlja rijeka.
Hrpa ljudi čeka
da proslavi s nama ovdje u Rampuru.
Mislim da smo poslije Sutleja bili nabrijani,
uglavnom zato što smo govorili o Tsangpou, i to svake večeri.
Logistički gledano, Tsangpo,
to je potpuno druga razina. To je zvijer.
Sjećam se da sam rekao Charlieju:
„Dat ću sve od sebe na Tsangpou
i želim da i ti budeš ondje.”
Tada sam se već bavio fotografijom.
Bio sam malo stariji i nisam toliko kajakario.
Nije mi bilo toliko važno pokušati prijeći sve četiri rijeke.
Zapravo, moja je budućnost bila u fotografiranju novog naraštaja.
Charlie i ja bili smo opsjednuti Tsangpoom.
To je zbilja najdublji klanac na svijetu.
S jedne strane imate Gyalu Peri od 7600 metara,
a s druge Namchu Barwu od 7600 metara.
Kroz klanac se spuštaš 240 kilometara.
To je spust od 3600 metara.
Kroz rijeku
koja se astronomskom brzinom spušta s Tibetanske visoravni.
U isto vrijeme, tu je bila i druga ekipa, ekipa Whitwalker.
Bio sam nervozan jer sam se bojao da će nas potući.
Pojavili su se i krenuli.
Nedugo nakon toga Doug Gordon je pogriješio.
Uletio je u središte rijeke i više ga nisu vidjeli.
Kad se to dogodilo, iako je bilo tragično,
shvatili smo da se ne smijemo žuriti.
Bilo je tu mnogo pripreme. Mjesecima smo zurili u satelitske karte.
I bili smo preplašeni.
Kad još dodaš političke probleme
i sve se uskoro počne činiti nepodnošljivim.
2002.
KINA
Bilo je toliko sitnica.
Noćima nisam spavao i planirao sam ekspediciju.
Prodao sam dušu na raznim razinama.
Kako bih sve to izveo,
sve je moralo biti najbolje od najboljeg.
Ovo je povijesni dan.
Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern,
Dustin Knapp, Mike Abbott, Allan Ellard i Steve Fisher
danas će se spustiti niz rijeku Tsangpo.
Bit će žestoko. Rijeka je velika.
…zapljusnuo ga je val…
Kad sam došao, silovito ga je udario.
Ovo postaje zeznuto mjesto.
Ne znam je li Dustin snimio, ali upravo sam vidio svog Boga.
Upao sam u rupu.
Nisam mislio da ću izaći.
Naporan dan.
Nalazimo se 10-ak km iznad Rainbow Fallsa.
Ovaj je brzac ulaz u veliki kanjon
koji je bio veliki problem na našim kartama.
Bila je važna izdržljivost.
Pred nama je bio dug put, patnja.
Nema do dobrog trpljenja.
Mislim, ne znam. Privuklo me. Sviđalo mi se.
Upravo sjedim
iznad jednog od moćnijih mjesta na planetu Zemlji.
Rainbow Falls, vodopad od 21 metra.
Točno ispod njega nalazi se vodopad od 33 metra
koji iskorištava moć Himalaje.
Naše će putovanje krenuti drugim smjerom.
Moramo pješačiti preko prijevoja
koji je i dalje velika prepreka ovoj ekspediciji.
To je bio jedan od najgorih dijelova.
Jedan krivi korak i padaš 600 metara do rijeke.
Nisam znao da ćemo se usput penjati na Namchu Barwu.
Samo se nadam da ćemo svi sretno stići
jer će ovaj spust biti mučan.
Brzo upoznaš nekoga i shvatiš kako diše
kad se prijaviš za nešto što nije baš lako.
To je život pod povećalom.
Upravo smo prešli prijevoj od 3600 metara.
A nosači su nam rekli: „Ako nam ne platite dvostruko
od dogovorenog, ostavit ćemo vas ovdje.”
Prijetili su nam nasiljem.
Koji je broj?
Sve će nam ukrasti i ozlijediti nas!
Dosta o novcu! Čuješ li me?
Mislim da je Scott bio potpuno prazan.
Tada sam vidio dio njegove sirovosti.
Ljudi bi rekli i grubosti.
Jebote!
Da? Što ćete učiniti?
To me iznenadilo.
Je li ovo stres?
Ili se događa nešto drugo? Mota li mu se nešto po glavi?
-Već smo sjebani. -Nismo sjebani. U nevolji smo.
Ali nismo baš totalno sjebani.
Trenutačno im možemo samo platiti koliko žele.
Kada dođete do 25., 30. dana,
dinamika se pomalo mijenja.
Sve postaje osjetljivije. Ja cijelo vrijeme nisam došao do daha.
Na Himalaju dolazim 10 godina i danas mi se prvi put dogodilo
da su nas naša 43 nosača zarobila i opljačkala.
Idemo u Payu, a to je dobro.
Mislim da su svi spremni otići.
Trebali smo propasti 1000 puta.
Svaki dan događalo se nešto
što je prijetilo opstanku ekspedicije.
Čak i danas, to što smo uspjeli,
ta mi je činjenica i dalje čudesna.
Kad sam se vratio s Tsangpoa,
bio sam emocionalno i fizički iscrpljen.
Dečki, dobro jutro! Čestitam!
-Hvala. -Hvala.
Scotte, rekli smo da si vrhunski kajakaš.
Ali i tebi je zastao dah.
Tsangpo nas je sve apsolutno iscrpio.
No rekao bih da je Scotta iscrpio mnogo više.
I sve je promijenio.
Što se tiče mentalnog fokusa u ovome sportu,
danima morate biti usredotočeni.
A kada smo završili,
bili smo tako iscrpljeni,
a znali smo se opustiti samo opijanjem.
Povratak u život jedna je od najtežih stvari kada se bavite ovime.
Još jedno pivo u džepu!
To je sve što imam!
Kako da to uklopim u život i pretvorim u nešto pozitivno?
A ne da samo razmišljam: „Da sam bar još ondje!”
I tako stvoriš obrazac ponašanja.
Živiš do daske, danima si koncentriran,
vratiš se, napiješ se, uzmeš opremu, ponovno odeš.
Stalno se tako ponašaš.
I to je lud način života.
Kad završiš veliku ekspediciju koja privlači mnogo pozornosti,
svi te pitaju što je sljedeće.
To si htio učiniti. Imaš 30 godina. Koja je sljedeća velika pustolovina?
Tada sam razmišljao o Indu. To je bila četvrta i posljednja rijeka.
A sad sam prošao Sutlej, Karnali i Tsangpo.
Ostaje mi Ind.
A Pakistan je zatvoren za sve oblike turizma.
Osjetio sam da trebam uzeti slobodno
i malo doći do daha.
U tome je bila stvar. Nisam imao predaha.
Imali smo turneju po cijelom SAD-u. Bila je uspješna.
Nadam se da ćete uživati večeras.
Letio sam diljem zemlje na premijere filma.
A čekala me i televizijska emisija.
Na to nisam bio navikao.
Nisam se znao nositi s time i to me svladalo.
Prije je najvažniji bio kajak.
A onda je odjednom bila važnija produkcija.
To je očito bio prijelaz za njega.
Dobiješ veći proračun i moraš postići dobre rezultate.
Sada moraš biti uspješan.
Ljudi imaju drukčija očekivanja od tebe.
To je bio kao stalni posao.
Kao da sam se našao u korporativnoj ulozi.
Radio sam s većim sponzorima, dobivao sam više novca.
Mislim da je to bila velika prekretnica za sve
kada je riječ o druženju i putovanjima sa Scottom.
Zapamtio sam jedan razgovor s njim.
Rekao je: „Briga me kako ću se spustiti niz rijeku.
Stalo mi je samo do toga da sve snimim i da platim hipoteku.”
Nikad nisam čuo Scotta da tako govori.
To je suprotno od onoga što pokušavamo.
Doslovno smo se željeli majstorski spuštati niz rijeke.
Sljedećih nekoliko godina počeo sam odlaziti u Afriku.
BIJELI NIL, UGANDA
Vjerojatno fizički i psihički nisam bio u najboljoj formi,
ali krenuli smo na Murchison Falls.
Što se tiče spuštanja rijekom, jedna od najstrašnijih stvari u životu.
Na rijeci je glavna Božja vojska otpora.
Sama je rijeka neviđeno divlja.
Imate najveću koncentraciju krokodila i nilskih konja na svijetu.
To je mjesto koje moraš shvatiti vrlo ozbiljno.
Ako nešto pođe po zlu u divljim vodama,
možda te netko čeka na dnu brzaca.
Takvu sam rijeku prošao samo jedanput
i ne planiram to ponoviti.
Na tom sam putovanju vidio da nešto nije u redu s mojim bratom.
Fizički je bio slab.
Morao je zatomiti strah.
Znao je da ne može biti tip koji će uništiti grupu.
Poznaje pravila.
Prvo što sam primijetio bilo je da mu veslanje nije na visini.
Počelo se događati sljedeće.
Kad sam se prevrnuo,
počeo sam gubiti prostornu svijest.
Nisam se onesvijestio, ali kao da nisam znao gdje sam.
Teško sam se preokretao.
A to je posljednje mjesto na svijetu
na kojemu se želite mučiti s time kad ste naglavačke.
Scott je ljude u grupi stavljao pod velik pritisak.
Ako netko nije dobro veslao, on je to rekao.
„Ovo moraš propustiti.”
Dakle, na Murchisonu je prvi put bio onaj kojemu je trebalo ohrabrenje.
Završio sam tu ekspediciju.
Rekao sam si:
„Odmorit ću se tri mjeseca. Moram shvatiti što se događa.”
Nisam mogao odrediti što mi je. Nekoliko sam puta otišao liječniku.
Svi su mi vitalni znakovi bili prilično dobri.
Možda je to bilo to. Možda samo starim i…
Do tada mi je bilo sjajno.
Ali intuitivno sam osjećao da nešto dublje nije u redu.
Ne možeš vječno funkcionirati na toj razini.
To je jedino sigurno, zar ne? Možeš pokušati.
Slamka
za koju sam se najviše držao bila je Ind.
Bila je to rupa u mojoj duši.
Znao sam da ću to propustiti kad odustanem.
I…
Odustao sam.
Vidjeli smo Scottyjev prijelaz,
od profesionalca
do toga da više nije znao voli li ono što je volio.
Nisam na rijeci, nisam zdrav.
Nisam na rijeci jer nisam zdrav.
To je ludi put prema dolje za svakoga.
Išao je u barove. U svemu je pretjerivao.
Sve sam trošio. Uzimao sam sve i tražio još.
Sve od čega sam se osjećao bolje.
Na kraju se dogodilo to
da su polako, ali sigurno
jedan po jedan, svi počeli odlaziti.
A to je bio sjebani zatvor
jer si sam.
Tri mjeseca odmora pretvorilo se u osam dugih godina.
Bio sam kod kuće, sam.
Počela me boljeti glava.
Vidio sam dvostruko. I počeo sam se kretati.
A onda sam se samo onesvijestio.
Ležao sam na podu.
Probudio sam se, a glava mi je pucala.
Nešto nije u redu. Moram shvatiti što se događa.
Otišao sam liječniku.
Rekao sam mu što se događa.
Rekao je: „Slikat ćemo tvoj mozak.”
Tako je sve to počelo.
Primila sam poziv. Bila je noć.
A onda je rekao:
„Ispada da imam tumor na mozgu veličine male loptice za bejzbol.
U potiljku.”
Pala sam na koljena.
Vjerojatno jedan od najgorih trenutaka u životu.
Scott ima adenom hipofize.
Tumori hipofize otkrivaju se na nekoliko načina.
Ljudi imaju jaku glavobolju, odu na Hitnu.
Idu na CT. Mi ga vidimo.
Najviše se brinemo zbog gubitka vida.
Tumori povremeno mogu krvariti.
Kad krvari, tumor ne raste brzo,
ali volumen raste brzo jer krvarenje ispunjava prostor
i odmah pritišće optičke živce.
Kad ljudi imaju najgoru glavobolju u životu
i iznenada izgube vid, to je hitan medicinski slučaj.
Odlaze na Hitnu i operiraju ih,
najčešće u roku od 24 sata.
Tumor mu je bio vrlo velik, pritiskao je optičke živce
i trebalo ga je kirurški riješiti.
Znao sam da me čeka operacija od osam do deset sati.
I… Ništa nije bilo sigurno.
Omotao se oko desnih karotidnih arterija.
Zato je ta operacija bila složenija od prosječne operacije hipofize.
Kad ih operirate, možete ozlijediti karotidne arterije.
Recimo da poslije operacije ostane potpuno nepokretan.
Kakav je to život za njega?
Ali u najgorem slučaju može umrijeti.
Hodao sam hodnikom s obitelji, Johnniejem i Williejem i…
To je bio najduži hodnik u mom životu.
Došli smo do ulaza u operacijsku salu.
Sestra me pogledala.
Kao da želi reći da je vrijeme za rastanak.
Imam njegovu fotografiju na intenzivnoj nakon operacije.
Bilo je strašno vidjeti Scotta u takvome stanju.
Ne vjerujem da je itko nepobjediv. Odustao sam od toga kad je Chuck umro.
Ali kad vidite prijatelja priključenog na strojeve,
i za nas je to bilo zanimljivo: „U redu, što sada?”
Kad smo uklonili tumor, maknuli smo sve s optičkih živaca,
sve što je popunjavalo to područje.
Tumor koji je ostao nije bio ni veličine kikirikija.
Postoji mogućnost da će tumor ponovno narasti
jer dijelovi izvan karotidne arterije nisu bili dostupni bez pretjeranog rizika.
Prošao je mjesec dana, u glavi mi je bilo bistro.
Uši su mi bile čiste.
Vraćalo se ono na što sam već zaboravio
jer toga toliko dugo nije bilo.
Kad se fizički osjećaš dobro, to pomaže tvojoj mentalnoj stabilnosti.
Ali ni s kim nisam razgovarao o tome.
Opet sam se vratio starom obrascu.
Isto kao kad su ga izboli kad je bio klinac.
Ne misli na to. Skrij to.
Bilo mu je jako važno da nitko ne zna.
Najlakši način da se ne nosimo s nečim je
da to samo zatomimo u sebi.
To nije nikakvo rješavanje, zar ne?
Samo moraš biti sposoban apsorbirati to.
Svoj sam tumor smatrao slabošću.
Cijeli život nisam htio biti slab.
Strašno je biti ranjiv
kad si se cijeli život borio da budeš siguran.
Što sam više napredovao u fizičkom ozdravljenju,
to sam psihički sve više nazadovao.
Tumor hipofize pritišće hipofizu.
Hipofiza je važna u tome kako se osjećate iz dana u dan.
Hormoni se ne vrate tako brzo. Katkada se uopće ne vrate.
Pacijentima kažem:
„Možda ćete se osjećati letargično, depresivno.”
Tijelo se mjesecima rekalibrira.
Scott nije ništa radio, čekao je nalaze godinu dana.
„Imaš još šest mjeseci.” Moraš se smiriti.
Način na koji se nosio s time nije bio najbolji za tumor.
Uvijek je teško reći kao prijatelj: „Tišti li te život?
Je li ovo polagano propadanje nakon najveće pustolovine?”
Kako se pomiriti s time?
Očajnički sam trebao pomoć, a nisam znao kako je tražiti.
Iskreno, mislim da je prekretnica bila…
Nikad mu to nisam rekao.
Ali dotaknuo je dno kad je uhićen zbog vožnje u pijanom stanju.
Tog jutra otišao sam po njega u zatvor u Sacramentu,
vozili smo se kući i mislim da mu je tada sve postalo jasno.
To mu je uhićenje spasilo život.
Uvijek sam vjerovao
da svemir s razlogom spaja ljude.
Sjećam se kad smo se upoznali.
Scotta i mene upoznao je zajednički prijatelj.
Upoznali smo se na skijalištu, na spoju na slijepo.
Apsolutno je postojala kemija.
Kad sam upoznala Scotta,
to je bio grubi Scott koji se oporavljao od tumora mozga.
Bila je intuitivna.
I znala je kako komunicirati sa mnom.
Odmah sam se zaljubio u nju.
Mojoj divnoj Patriciji. Silno te volim!
Naša je ljubav bila žestoka i čudesna.
Okružio me zaštitom i snagom.
Bilo je jasno
da smo zajedno liječili rane iz prošlosti.
Ali ipak je među nama bio ocean.
Kao da sam zarobljena u najvećoj ljubavi svog života
s nekim tko mi se ne zna otvoriti.
Nisam shvaćala zašto se ne mogu približiti.
Mislila sam da je mentalni sklop s rijeke
prenio u vezu i da je jednostavno ostao zatvoren.
Ako mi je dan bio loš ili ako sam ga nazvala uplakana,
rekao bi mi: „Očvrsni, Trish!”
Prišla mi je i rekla:
„Ne mogu više.
Emocionalno si nedostupan.”
Za mene je to bilo…
„Moramo naći drugi jezik za komunikaciju.”
Tada sam ga ohrabrila da krene
u terapeutski proces istraživanja našeg negativnog ponašanja u vezi
i načina kako živimo.
Tko ide na terapiju?
Veći sam dio mladosti ismijavao to sranje.
Toliko toga nije riješio u djetinjstvu.
Bilo je očito da toliko toga mora popraviti
u svojim odnosima.
Počeo sam razmišljati o predaji.
U tom trenutku
saslušao sam što je imala reći i…
Otišao sam po pomoć.
Polako sam počeo razgovarati.
Što sam više govorio o tome,
to sam više počeo zacjeljivati.
Osjećao sam da je ranjivost snaga. To nije bila slabost.
A ranjivost je bila put prema naprijed.
Zaista se zainteresirao za jogu i meditaciju,
za čitanje, počeo je vjerovati
da može voditi svojim srcem i svejedno biti snažan sportaš.
U jednom trenutku više nije mogao živjeti iza zavjese.
Vidio je kako je dobro da malo proviri van.
Stavio je sebe u prvi plan.
Ne ono što je radio u životu,
ne svoja postignuća, ne svoje recke.
„Tko sam ja sad? Kakva je moja istina?”
Nisam zacjeljivao samo fizički,
zacjeljivao sam i psihički i duhovno.
Opet se htio vratiti kajaku.
I mislim da nisam u potpunosti shvaćala,
nisam mogla razumjeti koliko mu to znači.
Preostalo mu je samo da se vrati u sedlo
i opet bude sportaš kakav je bio.
Samo sam si rekao: „Ustani iz kreveta i kreni.
Pusti sve ostalo i samo se prebaci u stanje
da možeš sjesti u kajak. Natjeraj se da uđeš.”
Polako sam se počeo vraćati kajaku.
Prvi me mjesec naučio poniznosti.
Puno sam plivao.
Propustio sam mnoge poteze.
Redovito sam dobivao po nosu.
Doslovno kao da sam krenuo ispočetka.
Ali onda sam se počeo osjećati bolje.
Osjećam sam se kao da mi je to prirođeno.
I opet sam počeo osjećati tu ljubav
jer mi se rijeka vratila u život.
Zacjeljivao sam.
Znao sam da moram otići na North Fork Payettea.
Ondje je sve počelo i to je mjesto koje mi je toliko značilo.
Ulazim u auto i spremam se na North Fork.
Izašao je klinac. Upoznao sam Aniola.
Znao sam da je jedan od najboljih kajakaša na svijetu.
Pitao je idem li na rijeku. Rekao sam da idem.
On će: „Mrak. Mogu li s tobom?”
„Nema frke, mali. Uzmi svoje stvari.”
Da, nekoć mi je bio idol.
Bio mi je uzor.
O svačemu smo razgovarali u tih sat vremena.
O tome kako je zaista htio obići četiri rijeke.
Pitao je koja je četvrta rijeka.
Slučajno sam te godine išao u Pakistan.
Pozvao me na Ind.
Kao da me pogodio grom.
Neću vjerovati dok ne krenem, ali da, idemo.
Ono što je Aniol učinio za mene,
ja to nikada ne bih učinio za nekoga u mojoj situaciji.
Ponovno me uveo u to i pustio me da naučim nešto što sam izgubio.
U početku mi je više bio idol.
Znate, veliki Scott, veliki kajakaš, legenda.
Kako su mjeseci prolazili,
postao mi je jako dobar prijatelj.
Proveo sam veći dio svoje kajakaške karijere
boreći se protiv svake slabosti.
A tada sam bio daleko najslabija karika.
Moji prijatelji iz kajakaške zajednice nisu me odbacili.
KALIFORNIJA
DVADESET GODINA NAKON PRVOG SPUŠTANJA
Pomirio sam se s time da nije suđeno ako se ozlijedim.
Ako umrem pri tome, tako mora biti.
Tada se trud zaista isplatio.
To je bilo ludo. Kako sam zahvalan što vas imam!
Majku mu!
Oslanjao sam se na klince od 20 godina
da me vrate u formu
kako bih mogao otići na Ind.
A spremao sam se na magnetsku rezonancu.
Ovo je moja stvarnost jedanput godišnje.
Idem se slikati.
Tako znam je li tumor stabilan ili nije.
Doktor Jian me nazvao i rekao:
„Vrijeme je za zračenje. Tumor raste.”
Sjećam se da su objasnili što mora proći,
zračenje i druge mogućnosti liječenja.
Jasno se sjećam da je Scott tada mislio: „Jebeš to!”
Otkazao sam sve liječničke termine.
Nisam htio znati. Boli me briga.
Razmišljao sam samo kako si srediti misli
da mogu sigurno na Ind.
Samo mi je to bilo važno.
Mislim da je Pakistan postao kamen spoticanja u našoj vezi.
Hvala Ti što idem! Bože!
Hvala meni ili Bogu?
Svemu, tebi, Bogu, mojem tijelu.
Mojem mozgu, mojem tumoru, svemu. Tako je dobro!
Tada mu je u glavi sve bilo tako kristalno jasno
da ga nitko nije mogao spriječiti da ode na Ind.
Što se tiče mene,
ne samo da sam imala partnera s tumorom na mozgu,
nego sam imala i partnera koji će riskirati život na drugi način.
Kako možeš mirno sjediti i čekati što će se dogoditi?
Bili smo suočeni s izborom.
Hoćemo li nastaviti s našom ljubavi?
Ili ćemo poštovati naše duše i krenuti svatko svojim putem?
Mislim da smo odlučili da ćemo se poštovati.
Za Scotta je to značilo da će otići na rijeku.
Dame i gospodo, zahvaljujemo vam što letite…
Najveće je pitanje što će se sada dogoditi.
2017.
Ludo se bojim zračenja.
Ludo se bojim još jedne operacije.
Borac sam i borit ću se.
Ali ako me bude svladalo, svladat će me.
Za mene nema sumnje
da je Ind najteža rijeka za kajakarenje.
I to ne samo zbog brzaca, kojih ima nevjerojatno mnogo.
Više od 200 brzaca 5. klase.
RIJEKA IND, POSLJEDNJA OD ČETIRI RIJEKE
Bit je u dužini, ondje ste svaki dan. Tjerate se naprijed, u kanjonu ste.
Nadrealno je biti ovdje.
S obzirom na to koliko sam toga zaboravio,
što sam prošao, mislio sam da ništa od toga.
Odustao sam od toga.
Ništa me nije naučilo poniznosti kao operacija tumora.
A onda sam saznao da tumor opet raste,
i to me opet naučilo poniznosti.
Imam osam ili deset dana da sve to izvedem.
Jako sam blagoslovljen i zahvalan.
Sjajno je što je Scott ovdje.
Ovo je kulminacija cijelo životnog tuda, i to što to mogu podijeliti s njim,
s osobom kojoj se toliko divim, to je zaista jedinstveno iskustvo.
Scotta sam upoznao tek jučer kad smo stigli u Pakistan.
Nisam znao za njegovu bolest ili što ga je mučilo proteklih godina.
Neko ga vrijeme nije bilo.
To me kopkalo.
„Čovječe, može li on to još uvijek?
Hoće li se moći spustiti Indom?”
Ind nije mirna rijeka.
Ind je vrh.
Činjenica je da nakon ovoga ide kući,
na magnetsku rezonancu kako bi provjerio rast tumora.
Možda ga ne čeka dug život, kao što se svi nadamo.
Idemo.
Imam odgovornost i moram voditi ekipu,
pomoći im da znaju kamo idemo.
Prilično sam uvjeren da znam najvažnije dijelove,
ali govorimo o nekoliko stotina brzaca.
Neki se nižu.
Ako pustiš da te prvi nosi,
uletjet ćeš u drugi.
A to ti daje osjećaj da nikad nisi siguran.
Uvijek si u opasnosti.
Uvijek si na rubu i pritisak je velik.
Nije to vožnja bez posljedica.
Sranje. Jebote!
Drži ga! Zgrabi!
Zgrabi!
Ne mogu te prebaciti. Oprosti. Makni se.
Kad je Aniol zaplivao, mislim da smo svi shvatili.
Ako se to njemu može dogoditi, može se dogoditi svima.
Osobno, meni se promijenio pristup.
Nitko od nas nije spreman da veliki okršaj.
Spremni smo da se ugrijemo, i dobro se naspavamo.
Sutra ćemo opet krenuti.
Ne osjećam pritisak da radim nešto više nego što mi odgovara.
Slušat ću svoje srce.
Nadam se da ću na kraju biti u jednom komadu.
Više ne mogu otkrivati nove putove.
Blagoslovljen sam što sam se mogao vratiti na put.
Osjećam se tako maleno.
Hej!
Jebote!
Brzaci su dugački. Složeni su.
To je velika zagonetka. Polako je slažemo.
Morate povući mnogo poteza oko golemih rupa.
Ako upadnete u njih, sigurno ćete se preokrenuti.
U svakom sportu imate starije naraštaje koji postavljaju presedane.
Koji uzmu nešto i dovedu to do krajnjih granica.
Onda naiđe netko tko je mlađi i kreativniji,
tko od malih nogu proučava ono što si ti radio.
Sada veslam s tom djecom
koja su podigla sport na nevjerojatnu razinu.
Osjećam kao da opet rastem i učim.
Svaka osoba na ovoj ekspediciji bila je nevjerojatna.
Bilo je mnogo drukčije nego u moje vrijeme.
Nije bilo ega.
Sjajno, jebote!
Nikad ni na jednoj ekspediciji nisam dobio takvu potporu.
Prihvatiti to i potaknuti takvo ponašanje,
sudjelovati u tome, prava je čast u mojem životu.
Gledao sam Bennyja i Aniola kako uništavaju tu rijeku.
Bio sam oduševljen. Bio sam u čudu.
Proputovao sam mnoga mjesta i volim ih.
Ali ovo je mjesto posebno za mene. Vrlo je jedinstveno.
Osjećam se kao kod kuće. A rijeke, planine, dobri ljudi…
Kad to spojiš, dobiješ dobro mjesto na koje treba doći i uživati
jer nikada nisam vidio nešto slično.
Živjeli, buraz!
Hvala.
Salud, amigo.
Kako je dobro!
Znam da ulazimo u ključni dio spusta.
Prisutno je iščekivanje. Živci pomalo rade.
Nizvodno je brzac zbog kojeg sam napet.
Zove se „Treba mi brzina”. Zastrašujuće je.
Pokušao sam kontrolirati sve u životu.
Kada sam shvatio da ne mogu kontrolirati tumor,
predao sam se struji života.
Više ne pokušavam kontrolirati ishod.
Samo slušam srce.
To mi je dalo toliko slobode.
SUTOK RIJEKA IND I GILGIT
To, stari.
Uspjeli smo!
Hvala, stari.
Četvrta! Sjajno, stari!
-Drago mi je što smo uspjeli. -Hvala.
Vidio sam krajičkom oka kako Scott…
Spustio je glavu.
Vidio sam koliko mu je to značilo.
Napokon je prekrižio tu četvrtu rijeku. Putovanje je trajalo 20 godina.
To, jebote!
Nikad nisam mislio da ću uspjeti.
Uspio sam.
Ovo je istinita priča.
Kada sam završio na Indu, čekala me magnetska rezonanca.
Bio sam siguran da je tumor narastao.
Siguran.
Rekli su mi da, kad počne raste, ne prestaje.
Ušao sam na magnetsku rezonancu.
Nisam mogao dočekati da čujem koliko je narastao.
Primio sam poziv dr. Jiana.
„Samo sam ti htio javiti da…
Tumor nije narastao.”
Nisam mogao vjerovati što se dogodilo.
Ne mogu vjerovati da bi kajakarenje,
to što sam se otvorio prema ljudima oko mene,
da bi to moglo utjecati na rast tumora.
Ili na bilo što drugo.
Zamislite to.
Završio sam s nečim što sam u početku smatrao…
Slabošću. To me bacilo na koljena.
Sada razmišljam o tome.
To je nešto najbolje što mi se dogodilo.
I živ sam i mogu pričati o tome.
Scott se pridružio istraživanju o tome
kako su njegov život na otvorenom i terapija mogli utjecati na rast tumora.
I dalje dijeli priču o svom ozdravljenju diljem svijeta.
Bitka s tumorom se nastavlja.
Međutim, njegovi liječnici vjeruju da će živjeti dugo i da će biti zdrav.
I dalje kajakari tijekom cijele godine.
Evo fantastičnog tipa!
Jako dobro.
U redu, dobro.
Prijevod titlova: Jelena Šestak