Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Svět zlomí každého,
a mnoho jich je pak silných na místech, kde je zlomil.
Když stojíte nad peřejemi…
vše je pouhou teorií.
Představujete si každý pohyb.
Každý proud.
Každý záběr.
A stejně pořád dobře víte,
že i přes všechnu práci, kterou jste udělali,
abyste byli připravení,
se všechno může pokazit.
Když jsem nechal kajakingu, nejdřív to měly být…
SCOTT LINDGREN EXPEDIČNÍ KAJAKÁŘ
…tři měsíce a budu jako nový. Pak se k tomu vrátím.
Nechtěl jsem s kajakingem skončit navždy.
Ale jakmile mi došlo, jaká operace mě čeká,
nebylo už nic jisté.
Zasvětil jsem život sjíždění nejnebezpečnějších řek světa.
Ale tentokrát to bylo jiné.
V tu chvíli jsem věděl,
že mě čeká nejděsivější peřej mého života.
A byla v mé hlavě.
Tohle je Today s Davidem Bloomem.
Dobré ráno. Gratuluji.
- Děkuji. - Díky.
Scotte, vy jste špičkový kajakář.
Ale i vy jste si řekl: „Nevěřím, že do toho půjdeme.“
Proč tomu říkají Mount Everest řek?
V kronice dobrodružství bude tento první sjezd
považován za jednu z nejúspěšnějších expedicí naší doby.
Scotte, co bude dál? Teď je vám 30.
Jaké další dobrodružství vás čeká?
Pro mě je to místo v západním Tibetu. Jmenuje se hora Kailás.
A z tohoto vrcholu tečou čtyři řeky.
A tečou do čtyř světových směrů.
A tím bych dokončil čtyři největší řeky v Himalájích.
Tohle nedoporučujete začínajícím kajakářům.
Je to obrovská výzva.
Ne, tohle je pro někoho, kdo je naprosto soustředěný
a kdo se zavázal ke sjezdům velkých řek.
KALIFORNIE
Moje nejstarší vzpomínka je asi loď.
Táta měl rád lodě typu drag.
Nastartoval ji a celý dům se otřásl.
Můj táta býval divoký.
Nežili jsme poblíž hor. Nežili jsme u oceánu.
Vyrostli jsme v horkých údolích, San Bernardinu, Fresnu, Sacramentu.
Jsme pravé děti údolí.
Budu mluvit o obou chlapcích…
MARY LINDGRENOVÁ MATKA SCOTTA
protože jsou si hrozně podobní.
Byli si velmi blízcí.
Věřila jsem, že zdravé děti jsou aktivní děti,
které nepotřebují doktora.
První roky byly zábava. Opravdu zábava.
A pak jsme se s jejich tátou rozvedli.
Po mnoho let jsem toho litoval.
CRAIG LINDGREN SCOTTŮV OTEC
Že jsme to měli vydržet.
Ale prostě to nemělo být. Nešlo to.
Máma právě přišla o práci a rozhodla se vrátit do školy.
Tehdy jsme žili ze studentských půjček.
A táta byl něco jako obchodník na cestách. V podstatě s námi nebyl.
Bydleli jsme v San Bernardinu a sousedství, kde jsme vyrůstali,
bylo rozhodně drsné.
Domov byl bezpečný.
Ale vyšli jste ven a o dvě ulice dál
to byl úplně jiný svět.
Na rohu byly šlapky, byli tam dealeři drog.
Byly tam děti, které nosily do školy zbraně.
V té době nám přišlo, že jedinou možností
jak se někam dostat, jak získat trochu respektu,
byl fyzická kontakt,
v bitkách, abychom se ukázali.
Stačilo, aby do nás někdo ryl.
Sundali jsme si košili a rány začaly lítat.
Hrozně si nás dobírali, hlavně mě.
Šel jsem domů od kamaráda
a napadla mě skupina dětí.
A jeden z nich mě bodl do ramene.
A naštěstí jsem byl rychlejší než ti další dva
a podařilo se mi utéct.
Pamatuju si, jak jsem běžel předními dveřmi a říkám bráchovi, že mě bodli.
Vím, že jsme mluvili o tom,
že to před mámou utajíme.
Chtěl se ujistit, že nic neřeknu.
Věděli jsme, že čím méně jim toho řekneme,
tím méně ve stresu budou.
Řekli jsme si: „Pohřbíme to.
A už nikdy se o tom nezmíníme.“
V našem dětství se děly věci jako například,
že nás vyhodili ze školy nebo že Scotta zatkli
za pitomosti.
Trochu negativně se to na nás podepsalo.
Přišli jsme o dům. Došly mi peníze.
Nějak tak. Už jsme dál nemohli.
Bylo načase dostat Scotta a Dustina ze San Bernardina.
A tak mám nechala z vysoké
a přestěhovali jsme se do Rocklinu v Sacramento Valley.
A tehdy se věci trochu zklidnily.
Naši sousedi se jmenovali Stanleyovi.
Bydleli vedle Mary a kluků
a ukázali jim rafting.
Jakmile bylo po škole,
vyrazili jsme k řece. Nebo do hor.
Dělali jsme úplně nové věci.
A myslím, že jsme to viděli jako příležitost.
Nejstarší bratr Doug vedl školu raftingu.
A ukázal nám, že život je o něčem víc,
než o večírcích, rvačkách a nezákonných věcech.
Dustin i Scott prošli kurzem a stali se instruktory vodní turistiky.
A to dělali každé léto.
Říkal jsem si:
„Páni, tohle je něco, co je mi hrozně blízké.“
Když jste instruktor, jste zodpovědný za životy lidí.
A to nám najednou dalo úplně nový pohled na život.
Začali jsme jako budižkničemové
a najednou jsme byli v přírodě a měli obrovskou zodpovědnost.
Chtěla jsem, aby šli vlastní cestou
za svými sny a tím, co je bavilo.
A věděla jsem, že jim to šlo.
Ale viděla jsem ho ležet na břehu
ve spacáku a říkala jsem si: „Jakou to má budoucnost?“
Za mě to nebyla práce.
A to se změnilo, až když jsem s ním jela po řece Colorado.
Byla jsem ohromená.
Byl to úžasný výlet.
Tehdy mi to došlo.
Řeka osvítila mého bratra i mě.
Nasměrovala energii, kterou jsme měli,
kterou jsme používali negativně,
lepším směrem.
A už jsem nechtěl dělat nic jiného
než cestovat po řece. Už nikdy.
Byl jsem v tom po uši.
Ke kajakingu jsem se dostal přes rafting.
A pamatuju si, jak mi to kamarád popisoval.
Říkal: „Rafting je jako řídit autobus.
Ale kajaking je jako jízda ve sportovním autě.
A řídit sportovní auto chceš.“ A já na to: „Jo, to chci.“
Pro někoho, kdo o kajakingu nic neví,
tak peřeje jsou v podstatě tvořeny vlnami, jámami,
kameny a proudy.
Pokud se některým z nich nevyhnete, můžete uvíznout.
Můžete se v kajaku převrátit.
A když se neumíte otočit zpátky, můžete skončit ve vodě.
A pak jste řece vydáni na milost.
Kajaky nabízí neuvěřitelnou příležitost plavit se po řece,
kterou jinak nezažijete.
Vlezl jsem do něj a ze začátku jsem měl problémy.
Ale byla to první opravdová delší zkušenost v kajaku.
No a pak jsem se musel rozhodnout.
Buď jít na vysokou,
nebo se věnovat sjíždění řek a kajaku.
Rozhodl jsem se pro to druhé
a na jaře, když jsem skončil s prací instruktora,
jsem naložil kajak a odjel do Banks v Idahu.
A pak, bum,
denně jsem sjížděl North Fork of Payette.
Na North Fork jste tehdy nesměli chybět.
Tehdy jsem potkal Charlieho Munseyho.
V té době byl Charlie králem North Folku.
North Folk of Payette. Tu jsem si dokonce nechat dát
na řidičský průkaz
a North Folk jsem sjel
na různých místech celkem asi 700 nebo 800 krát.
Scott Lindgren přijel do Idaha v Toyotě, co vypadala,
že má najeto snad milion mil.
Určitě měl trochu komplex.
A kajak ho velmi motivoval.
S Charliem jsme si hned rozuměli.
Bylo to přirozené. Já byl o čtyři, pět let starší
a jemu to šlo samo.
Jezdit se Scottem bylo moc fajn.
Věděl jsem, že to je parťák, na kterého se můžu spolehnout.
Na začátku 90. let jsem jednou odjel do Nepálu
a sjel devět nebo deset řek.
Tak jsem přemluvil Scotta, aby tam jel se mnou.
A víc mi říkat nemusel.
Říkám: „Jo, našetřím peníze, co tu vydělám
a pojedeme do Asie.“
Sotva dodělal školu, když odjel do Nepálu.
A nechat ho jít bylo těžké.
Je velmi soustředěný
a stalo se to jeho životem.
Tehdy mi došlo, že kajaking není něco, co existuje
jen v Kalifornii, v Idahu a ve Státech
Lidé ho provozovali po celém světe.
Byl jsem ještě hrozně mladý. Bylo mi 20.
Byl jsem dítě.
Vždy jsme se snažili dělat to, co ještě nikdo nedokázal,
což přinášelo prvek navíc.
Slyšel jsem o posvátné hoře Kailás.
Kailás je daleko v západním Tibetu.
A po více než 5000 let lidé psali o tom,
jak čtyři velké řeky Himalájí a Karákóramu
stékají z jeho ledovců.
Když jsme se dozvěděli o její mýtické historii,
bylo mi jasné, kudy se mám ubírat.
Všeho v životě nechám.
Udělám vše, co budu moct,
abych byl dost fit na sjezd všech čtyř řek.
A to byl opravdu začátek snu.
Když jsem se po roce v Nepálu vrátil domů,
byl to tenhle styl expedičního kajakingu,
který se v Kalifornii později stal trendem.
KALIFORNIE
Další jaro jsem si koupil malou a levnou Hi8 kameru
a tehdy jsem poprvé potkal Johna a Willieho Kernovy
a Chucka.
Nemusíte být kajakář.
Jestli je vaší podstatou řeka nebo její blízkost,
patří k tomu pokora. Pocit sounáležitosti.
Patřili jste k nám.
Tehdy to tolik lidí nedělalo.
Když jste viděli kajakáře, byli jste nadšení.
Když jste byli v řece mezi dalšími kajakáři,
našli jste svou rodinu.
Jakmile jsme potkali Scotta, ukázali jsme, co umíme.
A on udělal to samé.
Je přirozený vůdce. O tom není pochyb.
Scott přišel s nápadem,
že si dá mezi nohy kameru a sjede s ní řeku.
Johnnie měl foťák
a Chuck nás nabádal k něčemu jinému.
Chuck byl hvězda.
Byl naším motorem.
Nikdo na světě tehdy nebyl lepší
a my se toho mohli účastnit.
Nesmíte ho rozesmívat.
S Williem a Johnniem jezdíme na kajaku.
Jsou to mí nejlepší kámoši.
A jedním z cílů je jezdit na kajaku s nimi.
Protože pak máte hned víc energie.
Hned je vám nad skokem líp, když se podíváte dolů
a vidíte, jak se dole vaši bráchové usmívají.
Mojí rolí je, že jsem ten bez kamery.
Já myslím na skupinu, na bezpečnost a na to, co se děje.
Každý jsme si na vodě vlastně ustanovili svoje role.
A začali jsme fungovat jako tým.
Byla to rozmanitá skupina dětí z celého světa
a z nějakého důvodu jsme to
všichni vnímali stejně.
Nějaké povědomí tu bylo,
ale bylo tu taky hodně místa na rozšíření toho povědomí.
Považuju to za zlomový bod v kajakaření.
A to díky vybavení a filmům mého bratra.
Dívávali jsme se na záznamy z té jeho malé kamery
a došlo nám, že to nikdo jiný nedělá.
A tak jsme si řekli:
„Založme produkční společnost a uvidíme, co bude.“
A příležitosti byly úplně všude.
A poprvé v historii kajakingu tu byla
skupina lidí, jejichž jediným zájmem byla jízda na kajaku.
Nic víc.
Vzpomínám si, jak se ptám:
„Jak si tím člověk vydělá?“
Viděli jsme pár filmů o extrémním kajakingu.
Třeba Southern Fried Creekin'. Ale moc jich nebylo.
Co byste v téhle situaci dělali?
Takhle by to šlo. Děláním kajakingovým filmů.
Jejich natáčení začalo filmem Good 2 the Last Drop.
To byl boží film.
Ty vole, to bylo skvělý. Viděli jste ho?
I když první filmy byly hrozně amatérské,
vodákům v té době vyrazily dech.
A to byl začátek Driftwood Productions.
Z instruktora se ze měl stal kameraman kajakingu pro mého bratra.
To, že se zlepšoval a dokonce vyhrál Emmy,
mu pomohlo získat peníze,
což vedlo k větším výletům.
Bylo úžasné být jejich mámou.
Stávali se docela známými.
Dělali jsme to pravé v pravý čas na pravém místě.
A kajaking začínal být hrozně populární.
No tak, Scotte.
Jo!
Viděls? To bylo hustý.
Byla to šťastná doba. Všechno bylo tenkrát dobrý.
Měli jsme křídla.
- Jaký to bylo? - Hustý.
Můj zatím nejlepší sjezd. A co ty, Scotty?
Kam pojedete teď?
Pojedu na kajak do Colorada.
Toho léta jsme se doslechli o Black Canyon of the Gunnison.
Je to národní památka.
Strašně hluboký soutěska v náhorní plošině Colorada.
Rozhodli jsme se, že zůstaneme blízko řeky.
Možná najdeme nový způsob, jak to poskládat dohromady.
Jak sestupujete, hodně vody mizí
a musíte mít jistotu, že to zvládnete.
Chuck se rozhodl, že do toho jde.
Pádloval k plochému, trochu potopenému kamenu
a dost rychle se tam zasekl.
Byl tam tak nějak po pás a pak zmizel.
Během toho, co jsem se díval na něj,
zkontroloval vodu a podíval se zpět,
Chucka už přemohla voda, síla vody, která ho tlačila do zad.
Ta setrvačnost v ten moment. Prostě tohle, víte?
Tam se to stalo.
Blízkost mezi Chuckem a Scottem
bylo dost podobná té mezi mnou a Chuckem.
Byli jsme bráchové.
A oni to měli stejně.
Všichni jsme vyrostli jako bratři.
Ten rok to byl sedmý člověk, který se utopil
a čtyři nebo pět z nich patřilo k nám.
Bylo to brutální.
„Co to kurva děláme?“
Po Chuckově smrti
to Scott začal brát mnohem víc vážně.
Začal být podrážděnější.
A já byl zaseknutý v neustálém vzteku.
Byl jsem hrozně naštvaný.
Když jste nebyli fit nebo jste nebyli mentálně odolní
nebo jste ukázali jakoukoliv slabost,
byli jste pro výlet hrozbou.
A tak jste byli hned odsuzováni.
Místo, abychom se ptali: „Jsi v pořádku, chlape?“
Jsme říkali: „Okamžitě se kurva vzmuž.
Jestli na to nemáš, seber se a vypadni.“
Je to jako standardní protokol. Je to reverend.
Reverende, zbavíš mě mých hříchů?
Moc jsme se nebavili o tom,
jak se lidi cítí.
Probírali jsme den tak, jak jsme uměli nejlíp.
Otevřeli jsme flašku whiskey, chvíli popíjeli,
nostalgicky vzpomínali,
ale moc jsme se toho o sobě nedozvěděli.
Svěřil se mi, že jako dítě to měl
během dospívání hodně těžké.
Myslím, že z toho měl mindrák
a přinutilo ho to najít si způsob, jak se bránit.
A to dělal tak, že byl tvrdý a takový byl i vůči druhým.
Ztratil jsem spoustu přátel. Spoustu přátel.
Takže bylo lehké být pořád nasraný.
Rozumíte? Bylo to prostě: „Na tohle nemáš. Smiř se s tím.“
Nevěděli jsme, co s tím.
Kdykoliv bylo něco náročné, tak jsem utekl k řece.
O někoho jste přišli.
Chcete ho…
Chcete ho zpátky. Chcete ho najít.
Nepádlování nepomáhalo.
A tak nejlepším způsobem, jak se s ním spojit, bylo vrátit se k řece.
Museli jsme se do kajakingu zase zamilovat
a obnovit to, co nás na tom v Kalifornii tak chytlo,
ale pokrýt tím mnohem větší území.
Taky nás to připravilo, kvůli Scottovi,
na ty čtyři řeky.
A místo, kde jsme se vlastně vrátili k tomu, co nás baví,
bylo na horním toku Karnali.
ŘEKA KARNALI PRVNÍ ZE ČTYŘ ŘEK
Točíš?
Hora Kailás má pro nás velmi zvláštní význam.
Hinduisté věří, že déšť dopadající na její vrchol
stéká do podzemí a sedmkrát horu obtéká.
A skrze kadeře Šivy vytéká do čtyř světových směrů.
Na západě teče řeka Satledž. Na severu teče řeka Indus.
Na východě teče řeka Cangpo. A na jihu teče řeka Karnali.
Naše cesta začne na řece Karnali.
Putovat na Kailás
a pak na kajaku sjet čtyři velké řeky, co z ní vytékají,
bylo podle mě vrcholem tohoto sportu.
Teď jsme se dostali ke zdroji řeky Karnali.
A díváme se na první sjezd soutěskou jejího horního toku.
Tohle je první den z asi dvaceti.
Jsme ve vodě a sedm dní strávíme na horním toku.
Z prvního kaňonu se nedalo dostat,
dvou až dvou a půl kilometrové stěny.
Jste v kaňonu. Kolem vás není vůbec nic.
Jediná cesta ven je po proudu.
Jste na to sami.
Jak je, Scotte?
Trochu prší.
Máš obavy?
To mi nepomůže.
Když jsme byli v srdci Karnali,
byla to zkouška odvahy.
Ale nejvíc určitě pro Charlieho.
Měl pocit, že jsme to možná dost přehnali.
Tohle je velkej kaňon, to vám povím.
Byl mimo svou komfortní zónu.
Začalo mi připadat, že jsem tam
jako ve válečné zóně. Zamává to s vámi.
Měl jsem pocit, že jsou lepší a silnější vodáci a to jsem nevydržel.
Bylo to hodně těžké.
Viděl jsem spoustu lidí.
Viděl jsem spoustu lidí ve chvíli, kdy to vzdali.
Tohle netrvá věčně. Musíte pro to být zapálení.
A jakmile ztratíte jistotu, začne jít o život.
Dostali jsme se ze soutěsky. A den na to se rozhodl,
že už s námi po proudu nepojede.
A nemyslím si, že mi došlo, že to myslel už navždy.
Pro mě a Charlieho to byla obrovská chvíle,
protože pak už jsme spolu nejeli.
Charlie rozuměl dávným dějinám.
Sjet všechny čtyři řeky bylo jeho snem stejně jako mým.
Tak fajn, kamaráde.
- Dobře. Buďte opatrní. - Ty taky.
Uvidíme se doma.
Viděl jsem se jako Scottův mentor.
Byl talentovanější než já. A mohl to dotáhnout hodně daleko.
Bylo jasné, že jsme na jiné úrovni
a trochu mi to zlomilo srdce.
Dokončili jsme to a v té době to byl
jeden z výletů, co mě ovlivnil asi nejvíc.
Netrvalo dlouho a setkal jsem se s Mikeym a Allanem
kvůli prvnímu sjezdu řeky Satledž.
INDIE
Scott mi poprvé vyprávěl o snu
sjet všechny čtyři řeky Kailáse, když jsme byli na Satledži.
ŘEKA SATLEDŽ, DRUHÁ ZE ČTYŘ ŘEK
Abych to srovnal s jiným sportem,
je to jako výstup čtyř stěn nejvyšší hory světa.
Jedním z hlavních rysů Satledže
je 800 - 900 metrů vysoká skalní stěna s řekou pod ní.
Bylo to poprvé, co jsem se plavil se Scottem.
Možná byl trochu frustrovaný, že jsme byli pomalejší,
protože on se s ničím nepáral.
Ale nakonec jsme začali být stejní.
Ten rozsah může být znepokojující,
když víte, že vás čekají kilometry klesání.
Ale berete to den po dni.
A pamatuju, že mi na téhle výpravě došlo, že tyhle řeky,
které tady v Himalájích sjíždíme,
budou zničeny budoucí přehradou.
A ta nejlepší, nejhlubší část
divoké vody je nyní zaplavená.
Skvělá divoká voda.
Navíc je tu spousta lidí,
co to tu s námi v Rampuru chtějí oslavit.
Po Satledži jsme byli hodně rozjetí.
Nejspíš proto, že jsme každou noc mluvili o Cangpo.
ŘEKA CANGPO
Po logistické stránce byla Cangpo
na úplně jiné úrovni. Bylo to něco.
A vím, že jsem volal Charliemu.
Řekl jsem mu: „Rozhodl jsem, že sjedu Cangpo
a chci tě tam.“
Tou dobou jsem byl blázen do focení,
stárnul jsem a na kajaku už jsem tolik nejezdil.
A tak pro mě nebylo tolik důležité sjet všechny čtyři řeky.
Mojí budoucností bylo focení další generace.
Charlie a já jsme byli řekou Cangpo posedlí.
Jde o nejhlubší soutěsku na světě.
Na jedné straně máte 7200 metrovou Gjalhu Peri
a na druhé straně 7700 metrovou Namču Barvu.
Sjíždíte roklí 240 kilometrů.
Je to tři a půl kilometru
opravdu prudkého klesání
Tibetskou náhorní plošinou.
Ve stejnou dobu tam byla další skupina. Whitwalkerova posádka.
Začínal jsem být nervózní, že to budou chtít zabalit.
Oblékli se, šli do vody
a ne moc dlouho po tom, co šli do vody, udělal Doug Cordon chybu,
dostal se do středu řeky a už ho nikdy nikdo neviděl.
Víte, když došlo k té tragédii,
došlo nám, že to nesmíme uspěchat.
Připravovali jsme se hrozně dlouho. Měsíce jsem zírali na satelitní mapy
a měli jsme strach.
K tomu přidáte politickou nepřístupnost
a hned to bylo větší než život.
ČÍNA
Mělo to tolik částí
a já strávil tolik bezesných nocí plánováním expedice.
Zaprodal jsem duši tolika způsoby.
Aby se nám to podařilo,
musel jsem odvést bezchybnou práci.
Dnešek je pro dějiny důležitý den.
Dnes Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern,
Dustin Knapp, Mike Abbott, Allan Ellard a Steve Fisher
sjedou řeku Jarlung Cangpo.
Pojedeme naplno. Řeka je rozhodně velká.
…chytil ho zpětný proud
a když jsem se vyeskymoval, zase ho to stáhlo.
Je to dost hnusný místo.
Nevím, jestli to Dustin natočil, ale totálně mě to semlelo.
Zajel jsem do jámy.
A myslel jsem, že tam zůstanu.
Dlouhej den.
Jsme zhruba 10 km nad Duhovým vodopádem.
Tahle peřej je vstup do velké soutěsky,
která byla na mapě velký problém.
Byla to ta vytrvalost.
Byla to ta dlouhá cesta. Bylo to trápení.
Co je lepšího než samé trápení.
Já nevím. Lákalo mě to. Líbilo se mi to.
Právě teď sedím nad tím,
co považuju za jedno z nejmocnějších míst na Zemi,
Duhovým vodopádem, který má 20 metrů.
A přímo pod ním je vodopád, co má 33 metrů,
který pohání síla Himalájí.
A před námi je teď trochu jiná cesta.
Musíme projít průsmykem,
který je stále hlavní překážkou této výpravy.
Támhleto byla jedna z nejhorších částí.
Jeden špatný krok a pojedete 600 metrů dolů do řeky.
Nikdo mi neřekl, že součástí je výstup na Namču Barvu.
Jen doufám, že se všichni bezpečně dostaneme dolů,
protože nás čeká naprosto hrůzný sestup.
Jaký člověk je a jak se chová, zjistíte velice rychle,
jakmile se pustíte do něčeho ne zrovna snadného.
Je to život pod lupou.
Právě jsme prošli tří a půl kilometrovým průsmykem.
A nosiči nám říkali: „Pokud nám nedáte dvojnásobek toho,
co jsme měli dostat, necháme vás tu.“
A vyhrožovali násilím.
Jaké je číslo?
Ti lidi nám chtějí všechno vzít a ublížit nám.
Těch keců o penězích stačilo! Rozumíš?
Myslím, že Scott už nemohl volat.
To bylo poprvé, co jsem viděl část té syrovosti.
Někdo by řekl podrážděnosti.
Do prdele!
Jo? Co budeš kurva dělat?
To mě překvapilo.
Je to stres?
Nebo jde o něco víc? Děje se mu něco v hlavě?
- Už jsme v prdeli. - Nejsme v prdeli. Jsme v průšvihu.
Ale nejsme úplně v prdeli.
Teď nemáme jinou možnost, než jim dát, kolik chtějí.
Jakmile je to 25. až 30. den,
dynamika skupiny se trochu změní.
Všechno je delikátnější.
A já si za celou dobu nedal pauzu.
Dnes se stalo to, že jsem byl poprvé za 10 let, co jezdím do Himalájí,
držen jako rukojmí a byl jsem okraden našimi 43 nosiči.
Vyrážíme na Payu, což je dobře.
Všichni už odsud chceme pryč.
Měli jsme tam tisíckrát neuspět.
Každý den se dělo něco,
co ohrožovalo život expedice.
To, že jsme to dokázali, mě i dnes,
když se za tím ohlédnu, nepřestane udivovat.
Když jsem se vrátil z Cangpa,
byl jsem emocionálně i fyzicky hrozně vyčerpaný.
Pánové, dobré ráno. Gratuluji!
- Děkuji. - Díky.
Scotte, jste světový špička v kajakingu.
Ale i vy jste měl obavy.
Zkušenost na Cangpu si vybrala daň na všech,
ale troufl bych si říct, že nejvíc na Scottovi.
Všechno to změnilo.
V tomhle sportu nesmíte polevit v obezřetnosti
ani na chvíli, ani na jediný den,
a když pak vylezete na souš,
jste z toho soustředění tak vyčerpaní,
že jsme dokázali upustit páru jen pomocí chlastu.
Návrat do normálního života je, co se těchhle expedicí týče, to nejtěžší.
Další pivo v kapse!
Nic víc nemám!
Jak to mám vstřebat a využít to k něčemu dobrému
a ne jen litovat, že jsem tady a ne zpátky tam?
A tak se ocitnete v takovém cyklu,
kdy jedete na plný plyn, celé dny na jednom místě,
opustíte kajak, jdete chlastat, nabalíte se, zpátky do vody
a to celé pořád dokola..
Je to šílený způsob života.
A když dokončíte velkou expedici, které se dostává hodně pozornosti…
…první, na co se vás všichni ptají, je, co bude dál.
Tohle bylo vaším cílem.
Teď je vám 30, co máte v plánu dál?
Tehdy jsem se díval na Indus.
Byla to čtvrtá a poslední řeka.
Už mám za sebou Satledž, Karnali a Cangpo.
Takže zbývá Indus.
A Pákistán je turistům zcela uzavřený.
Cítil jsem, že si musím dát pauzu
a trochu chytit dech.
A o to šlo. Nemíval jsem žádné volno.
Děláme turné po celých Státech a zatím jsme sklidili úspěch
a doufám, že se vám to bude líbit.
Kvůli premiérám filmu jsem létal po celé zemi
a měl jsem dělat televizní seriál.
Bylo to něco, na co jsem nebyl zvyklý.
Nevěděl jsem, jak to zvládnout a to mě převálcovalo.
Dřív se vše točilo kolem kajakingu.
A najednou to bylo hlavně o produkci.
Bylo jasné, že najednou jde
o více peněz, a tím pádem člověk potřebuje mít výsledky.
Teď potřebujete úspěchy.
Lidé najednou očekávají něco zcela jiného.
Bylo to spíš jako práce na plný úvazek
a jelikož šlo o větší sponzory a více peněz,
tak to bylo i o hraní jakési korporátní role.
Co se týče bavení se se Scottem a výletů s ním
myslím, že pro všechny to byl velký zlom.
Jednou jsme spolu mluvili a to mi utkvělo v paměti.
Říkal: „Je mi jedno, že tu řeku dobře sjedeme.
Záleží mi jen na záběrech a splacení hypotéky.“
A nic takového jsem od Scotta dřív neslyšel.
Snažili jsme se tu o přesný opak.
Na té řece jsme přesně proto, abychom ji dobře sjeli.
Dalších pár let jsem začal jezdit do Afriky.
BÍLÝ NIL UGANDA
Fyzicky a psychicky jsem na tom nejspíš nebyl úplně nejlíp,
ale měli jsme namířeno k Murchisonovým vodopádům.
Co se týče výletů po řece, byla to jedna z nejděsivějších věcí, co jsem kdy udělal.
Pravá strana řeky patří Armádě Božího odporu.
Je tady neuvěřitelně moc divoké vody.
Je tu největší hustota výskytu krokodýlů a hrochů na světě.
Je to míso, které musíte brát velmi vážně.
Pokud se na divoké vodě něco pokazí,
dole na dně peřeje na vás může něco čekat.
Jde o úsek, který jsem projel jen jednou
a kam nemám v plánu se vracet.
Tam jsem si všiml, že s mým bratrem něco je.
Cítil se fyzicky slabý.
Věděl, že svůj strach musí pohřbít
a že nesmí být ten, kdo potáhne skupinu ke dnu.
Zná pravidla.
Nejdřív jsem si všiml, že jeho pádlování není tak dobré.
Začalo se dít to,
že když jsem se otočil,
začal jsem ztrácet prostorové vnímání.
Neomdléval jsem, ale nevěděl jsem, kde jsem.
A nešlo mi se vyeskymovat.
A tohle bylo poslední místo na světě,
kde byste chtěli mít problém se zvednutím se.
Když někdo ve skupině nepádloval dost dobře,
Scott na ně vyvíjel tlak a říkal jim:
„Tohle nepojedete.“
Takže nad vodopády to byl poprvé on,
kdo by si od sám sebe vyslechl kázání.
Z té expedice jsem odešel.
Řekl jsem si:
„Dám si tři měsíce pauzu. Musím přijít na to, co se děje.“
A nemohl jsem na to přijít. Párkrát jsem šel k doktorovi,
všechny mé životní funkce byly docela dobré.
Možná, že to je ono. Prostě stárnu…
Prožil jsem toho dost.
Ale nějak jsem tehdy tušil,
že se stejně něco děje.
Takhle fungovat na věky nejde.
To je prostě jasné, víte? Můžete to zkusit.
A to, k čemu jsem se upínal
ze všeho nejvíc, byla řeka Indus.
Byla to díra v mé duši.
Když jsem toho nechal, věděl jsem, že se toho vzdávám.
A…
Nechal jsem toho.
Vidět u Scottyho tu změnu
z profesionála na…
na „Ani už nevím, jestli mě to baví.“
Teď jsem na řece a nejsem v pořádku
a nejsem na řece, protože nejsem v pořádku.
To musí být šílený pád pro každého.
Chodil do baru. Se vším zacházel do extrémů.
Bral jsem všechno. Byl jsem „Ještě, prosím“ typ.
Všechno, po čem jsem se cítil líp.
Nakonec to dopadlo tak,
že pomalu ale jistě,
mě všichni jeden po druhém začali opouštět.
A to bylo to posraný vězení,
protože jste prostě sami.
Tři měsíce bez řeky se proměnily v osm dlouhých let.
Byl jsem sám doma
a začala mě bolet hlava.
Začal jsem vidět dvojitě. A začal jsem se kolébat.
A pak jsem omdlel.
Jen jsem tam ležel,
probral jsem se a myslel jsem, že se mi rozskočí hlava.
Něco není v pořádku. Musím zjistit, co mi je.
Šel jsem k doktorovi.
Řekl jsem mu, co se děje.
A on: „Tak se podíváme na váš mozek.“
To byl začátek všeho.
V noci zazvonil telefon.
A pak řekl:
„Ukázalo se, že mám v zadní části mozku nádor o velikosti
malého míčku.“
Složila jsem se.
Byl to jeden z nejhorších okamžiků mého života.
Scott má adenom hypofýzy.
Na adenomy hypofýzy se přijde několika způsoby.
Lidé se silnými bolestmi hlavy jdou na pohotovost.
A my to uvidíme na skenu.
Naší hlavní obavou je ztráta zraku.
Z nádoru může téct krev.
A když se to stane, není to, že by nádor rostl,
ale rychle roste jeho objem, protože do něj vytéká krev
a tím tlačí na zrakové nervy.
Takže když lidé přijdou s nejhorší bolestí hlavy jejich života
a náhlou ztrátou zraku, je to naléhavé.
Jdou na pohotovost a většinou jdou na sál
během 24 hodin.
Jeho nádor byl vážně velký, tlačil na zrakové nervy
a to vyžadovalo operaci.
Věděl jsem, že jde o osmi až deseti hodinovou operaci
a že to nemusí vyjít.
Měl omotanou pravou krční tepnu.
Proto byla jeho operace složitější než průměrná operace hypofýzy.
Při operaci krční tepny může dojít k jejímu poškození.
Řekněme, že by kvůli operaci
zcela ohrnul, co by to pro něj bylo za život?
Ale nejhorší by byla smrt.
Šel jsem s rodinou a Johnniem a Williem tou chodbou
a byla to snad ta nejdelší chodba na světě.
Došli jsme ke dveřím operačního sálu
a zdravotní sestra se na mě podívala
a říká: „Tady se rozlučte. Nashledanou.“
Mám fotku Scotta po operaci na JIPce
a takhle ho vidět bylo děsivé.
Nevěřím, že je někdo neporazitelný. To mě přešlo, když Chuck umřel.
Ale vidět kamaráda na všech těch přístrojích
bylo pro nás zlomové. Říkali jsme si: „Co teď?“
Když jsme nádor odstranili,
očistili jsme zrakové nervy
a odstranili všechny přebytečné tekutiny.
Zbyl tam opravdu jen malý kus nádoru.
Hrozí ale, že mu nádor znova naroste, jelikož části za krční tepnou
jsme z důvodu přílišného rizika neodstranili.
Uplynul měsíc a hlava byla v pořádku,
sluch byl v pořádku
a vracely se věci, o nichž jsem ani nevěděl, že existují,
protože byly pryč tak dlouho.
Když se cítíte dobře fyzicky, pomáhá to vaší duševní stabilitě.
Ale s nikým jsem o tom nemluvil.
A spadl jsem zpět do zažitého režimu.
Je to stejné, jako když ho v dětství bodli.
Prostě to schovej. Zakryj to.
Bylo pro něj velmi důležité, aby to nikdo nevěděl.
Nejjednodušší způsob, jak se s něčím vypořádat,
je to potlačovat a dusit to v sobě.
Tak se s ničím ale nevyrovnáte, že jo?
Jen spoléháte, že to v sobě skryjete.
Viděl jsem svůj nádor jako slabost.
A celý můj život byl o tom nebýt slabý.
Zranitelnost je děsivá,
když celý život bojujete, abyste byli v bezpečí.
Čím více jsem se uzdravoval fyzicky,
tím více jsem sklouzával psychicky.
Nádor hypofýzy tlačí na hypofýzu.
Tahle žláza zodpovídá za to, jak se každý den cítíme.
Ty hormony se tak rychle nespraví. Někdy se nespraví vůbec.
Takže říkám pacientům:
„Možná se budete cítit otupěle. Možná v depresi.“
Trvá měsíce, než se tělo dá do pořádku.
Scott zahálel a rok čekal na sken
a říkal si: „Bože, ještě půl roku.“ Člověk musí být trpělivý.
A to, jak se s tím vyrovnával, jeho situaci moc nepomáhalo.
Je těžké jako kamarád říct: „Tíží tě život?
Je to jako dlouhý vleklý nájezd po vrcholném dobrodružství?“
Jak se s tím člověk smíří?
Řval jsem o pomoc, a nevěděl jsem, jak o ni požádat.
Myslím, že pro Scotta bylo zlomem,
a to jsem mu nikdy neřekl,
že si sáhl na dno a dostal pokutu za řízení pod vlivem.
Když jsem ho vyzvedával z vězení v okrsku Sac
a jeli jsme domů, myslím, že to na něho těžce dolehlo.
Zachránil ho chlast za volantem.
Vždycky jsem věřil,
že vesmír spojuje lidi z nějakého důvodu.
Vzpomínám si naše první setkání.
Seznámil nás společný kamarád.
Potkali jsme se na lyžích na rande na slepo
a rozhodně jsme si padli do oka.
Když jsem Scotta poznala,
byl to tvrdý Scott, který se léčil z mozkového nádoru.
Byla taková intuitivní
a komunikovala se mnou takovým jedinečným způsobem.
A okamžitě jsem se do ní zamiloval.
Mé milované Patricii, hrozně moc tě miluju.
Byli jsme neuvěřitelně a divoce zamilovaní.
Obklopoval mě bublinou ochrany a síly.
Bylo nesporné, že jsme si oba společně léčili
naši minulost.
Ale stejně mezi námi byla propast.
Bylo to jako být v pasti největší lásky mého života
s někým, kdo nevěděl, jak mě k sobě pustit.
Nechápala jsem, proč mu nemůžu být blíž
a věřím, že způsob myšlení, který musel mít na vodě,
byl důvodem, proč mezi námi byla ve vztahu taková zeď.
Když jsem měla špatný den nebo jsem mu volala s pláčem,
říkal věci jako: „Vzchop se, Trish.“
Přišla za mnou a říká:
„Už dál nemůžu.
Jsi emocionálně úplně nedostupný.“
A tak jsem si říkala,
že musíme komunikovat jiným jazykem.
A tehdy jsem ho pobízela k tomu,
aby šel na terapii a zjistil, proč máme ve vztahu negativní vzorce
a proč se chováme tak, jak se chováme.
Kdo chodí na terapii?
Strávil jsem většinu mládí tím, že jsem se takovým věcem posmíval.
Měl tolik nevyřešených věcí z dětství.
U tolika věcí v jeho vztazích
bylo jasné, že je třeba je zahojit.
Začal jsem chápat, co to znamená odevzdání se
a tak jsem ji…
poslechl a…
vyhledal jsem pomoc.
Pomalu jsem začal o věcech mluvit.
Čím víc jsem o nich mluvil,
tím více docházelo k uzdravování.
Cítil jsem, že zranitelnost je síla. Nebyla to slabost.
A zranitelnost byla cesta vpřed.
Zcela se ponořil do jógy, meditace,
čtení a urovnání se s tím,
že se může řídit srdcem a přitom být urputný atlet.
Prostě už nedokázal žít skrytý.
Viděl přínos toho, že se přestane tolik skrývat.
A že ukáže, kdo je,
ne to, co dělal předtím,
ne jeho úspěchy, ne trofeje,
ale spíš: „Kdo jsem teď? Jaká je má pravda?“
Teď jsem se uzdravoval nejen fyzicky,
ale i psychicky i duchovně.
Chtěl zase zkusit jízdu na kajaku.
A nemyslím, že jsem plně chápala,
nebo mohla pochopit, jak moc to pro něj znamená.
Poslední, co mu zbývalo, bylo nasednout do sedla
a stát se sportovcem, kterým byl.
Řekl jsem si: „Zvedni se z postele a běž.
Dělej si starosti jen s tím, aby ses do kajaku
dokázal posadit. Přinuť se tam vlézt.“
A pomalu jsem se vrátil ke kajakingu.
A první měsíc nebyl vůbec lehký.
Byl jsem hodně ve vodě.
Uteklo mi hodně záběrů.
Pravidelně jsem dostával co proto.
Bylo to jako začít od nuly.
Ale pak mi začalo být líp.
Začalo mi to být vlastní.
A znovu jsem začal cítit radost z toho,
že mám řeku zpátky v mém životě.
Uzdravoval jsem se.
Musel jsem zpět do North Fork of Payette.
Tam to vše začalo a to místo pro mě tolik znamenalo.
Nastupuju do auta, abych vyrazil k North Folk
a jde ke mně tenhle mladej a tak jsem potkal Aniola.
Věděl jsem, že je jedním z nejlepších kajakářů na světě.
- Říká: „Jedeš k řece?“ - A já: „Jo, jedu.“
A on: „Super. Můžu se s tebou svézt?“
A já na to: „Jasný. Vem si věci.“
Tenkrát byl zbožňovaná osoba.
Lidi k němu vzhlíželi.
Za tu hodinu v autě jsme si řekli spoustu příběhů.
Mluvili jsme o tom, jak moc chtěl sjet ty čtyři řeky.
A on říká: „Co byla ta čtvrtá řeka?“
V ten rok jsem jel do Pákistánu.
A pozval mě na Indus.
Páteří mi projel blesk.
Neuvěřím, dokud to neudělám, ale jo, pojďme do toho.
To, co pro mě Aniol udělal,
bych já pro nikoho v mé situaci neudělal.
Že mě vzal zpět a nechal mě znovu se naučit něco, co jsem zapomněl.
Zpočátku pro mě byl spíš idol.
Víte, velký Scott, skvělý kajakář, legenda.
Ale jak měsíce ubíhaly,
stal se z něj můj dobrý přítel.
Většinu své kajakové kariéry jsem strávil
odsuzováním jakékoliv formy slabosti a teď jsem tady,
ten nejslabší článek,
a mí kamarádi z kajakové komunity me neodsuzují.
SCOTTŮV SKOK KALIFORNIE
DVACET LET PO PRVNÍM SJEZDU
Vzdal jsem se tomu, že pokud se zraním, má to tak být.
Jestli zemřu, aspoň jsem to zkusil.
A v tu chvíli se práce začala vyplácet.
To bylo šílený. Jsem vám tak hrozně vděčný.
Do prdele.
Těšil jsem se, až mě parta dvacetiletých
dá zpátky do formy
a sjedeme Indus.
Mám jít na magnetickou rezonanci.
Taková je jednou za rok realita.
Jdu na sken
a zjistím, jestli je můj nádor stabilní, nebo ne.
Zavolal mi doktor Jian a říká:
„Je čas na ozařování. Váš nádor roste.“
A pamatuju si, jak vysvětlovali, čím si bude muset projít.
Ozařováním a dalšími možnostmi léčby.
A dobře si pamatuju, jak Scott říká: „Seru na to.“
A tak jsem zrušil všechny schůzky s doktorem.
Nechtěl jsem to vědět. Bylo mi to fuk.
Jediné, na co jsem myslel, bylo připravit se,
abych bezpečně sjel Indus.
Záleželo mi jen na tom.
Pákistán se stal trhlinou našeho vztahu.
Děkuju ti, že můžu jet. Panebože.
Mně, nebo Bohu?
Všem. Tobě, Bohu, mému tělu,
mému mozku, mému nádoru, všemu. Je to dobré.
Nastavil si to v hlavě tak,
že nikdo a nic nebude stát mezi ním a sjezdem řeky Indus.
A já…
nejen, že jsem měla partnera s nádorem mozku,
ale teď i partnera, který bude riskovat život i jinak.
Jak můžete jen čekat na to, jak to dopadne?
Byli jsme konfrontováni s volbou,
zda pokračovat na cestě naší lásky,
nebo budeme ctít naše duše a půjdeme každý svou cestou?
A myslím, že jsme se rozhodli vážit si nás samých.
A to pro Scotta znamenalo tu řeku sjet.
Dámy a pánové, děkujeme, že jste si pro let vybrali…
Kam tohle povede, je ta největší záhada ze všech.
PÁKISTÁN
Hrozně se bojím ozařování
a hrozně se bojím další operace.
Jsem bojovník a budu bojovat,
ale jestli mě to porazí, tak mě to porazí.
Vůbec nepochybuju,
že Indus je nejtěžší řeka, kterou jsem kdy jel.
A nejen kvůli počtu peřejí, jichž je vážně ohromný počet.
Je tam přes 200 peřejí stupně pět.
ŘEKA INDUS POSLEDNÍ ZE ČTYŘ ŘEK
Jde o její délku, o každodenní dřinu,
o překonávání se a o tom, že jste v soutěsce.
Být teď tady je neskutečné.
S tím, jak na tom jsem, co jsem zapomněl
a čím jsem si prošel, nemyslel jsem, že se to stane.
Vzdal jsem se toho.
Mou největší životní lekcí
byla operace mého nádoru.
A zjištění, že mi nádor zase roste
bylo další lekcí.
Máme dalších osm až deset dní, abychom to dali dohromady.
Jsem neskutečně vděčný.
Mít tu Scotta je úžasné.
Je to vyvrcholení jeho životní práce a moct to s ním sdílet,
s někým, koho hrozně obdivujete, je unikátní zážitek.
Scotta jsem potkal až včera, kdy jsme dorazili do Pákistánu.
Nevěděl jsem nic o jeho onemocněních
ani o problémech, které měl.
Dlouho o něm nebylo slyšet.
Pořád jsem na to myslel.
Říkal jsem si: „Má na to vůbec?
Dokáže Indus sjet?“
Nejsme totiž na klidné řece.
Indus je totiž extrémně náročná řeka.
Po téhle výpravě se vrátí domů
a půjde na rezonanci, aby mu zkontrolovali nádor.
Možná nebude mít takovou naději, v jakou všichni doufáme.
Jdeme na to.
Určitě mám povinnost vést posádku,
pomáhat jim s trasou a vědět, kudy máme jet.
Cítím jistotu, když ty důležité věci znám,
ale mluvíme tu o několika stovkách peřejí.
Některé peřeje jsou u sebe,
takže kdybyste najeli na tu horní,
hned budete v další
a tak budete mít pořád pocit, že jste v nebezpečí.
Pořád jste na trase.
Pořád jste na hraně a pod tlakem.
Není to pádlování bez následků.
Do prdele. Sakra!
Drž se toho. Chyť se.
Chyť se!
Přes to tě nedostanu. Promiň. Vylez.
Když Aniol skončil ve vodě, myslím, že všem došlo,
že se to může stát komukoliv z nás.
A začal jsem to brát jinak.
Nikdo zrovna nestojí o pořádný výprask.
Jsme připraveni se zahřát, odpočinout si
a zítra to zkusit znova.
Necítím žádný tlak dělat nic víc, než na co si troufám.
Budu poslouchat své srdce.
A doufám, že konci řeky budu v jednom kuse.
Už nechci razit novou cestu.
Jsem hrozně rád, že jsem zpátky na cestě.
Jen se tu teď cítím hrozně malý.
Hej!
Do prdele!
Peřeje jsou dlouhé. Jsou složité.
Je to velká skládačka. Pomalu ji dáváme dohromady.
Je tu několik cest kolem velkých přelévajících se jam,
do kterých když vjedete, určitě skončíte ve vodě.
V každém sportu máte předchozí generaci, která nastaví precedens,
která něco posune, co to jde,
dokud se neobjeví někdo mladší, kreativnější,
kdo studoval, co jste od útlého mládí dělali.
A já teď pádluju s mladými,
kteří tenhle sport posunuli na neuvěřitelnou úroveň.
Víte, mám pocit, že rostu a zase se učím.
Všichni na téhle výpravě byli neuvěřitelní.
Bylo to úplně jiné, než za mě.
Nikdo si na nic nehrál.
To bylo kurva boží!
Byla to nejnápomocnější expedice, na jaké jsem kdy byl.
Být schopen přijmout a podporovat tenhle přístup
a být toho součástí je pro mě čest.
Sledovat Bennyho a Aniola jak si s tou řekou skvěle poradili.
Byla jsem úplně mimo. Ohromilo mě to.
Procestoval jsem spoustu míst a všechny zbožňuju.
Ale tady je to pro mě jedinečné. Je to tu unikátní.
Cítím se jako doma. A řeky, hory, dobří lidé, to všechno
je skvělá kombinace místa, kam je dobré přijet a užívat si
a objevovat, protože nic podobného jsem jinde neviděl.
Na zdraví, brácho.
Děkuju..
Salud, amigo.
Sakra, to je dobrý.
Jsme plní očekávání, protože místo kam se chystáme vplout,
je jádrem této expedice. Rozhodně jsem nervózní a plný očekávání.
Tady po proudu je peřej, na kterou jsem čekal.
Říká se jí „Need for Speed“. Je děsivá.
V mém životě jsem se snažil vše ovládat.
A jakmile jsem si díky nádoru uvědomil, že nad tím nemám kontrolu,
vzdal jsem se proudu života.
A už se nesnažím ovlivnit výsledek ničeho.
Jen se objevím s otevřeným srdcem.
A to mi dalo tolik svobody.
SOUTOK ŘEK INDUS A GILGIT
Jo, kámo.
Zvládli jsme to!
Díky, kamaráde.
Čtvrtá! Paráda, kámo!
- Dobře, že jsme to udělali. - Díky moc.
Koutkem oka jsem viděl, jak Scott…
Měl hlavu na špričce.
Viděl jsem, co to pro něj znamená,
že si odškrtl i čtvrtou řeku. Byla to jeho dvacetiletá cesta.
Výborný.
Nikdy by mě nenapadlo, že to zvládnu.
Máme to.
Tohle je pravdivý příběh.
Když jsem dokončil Indus, čekala mě magnetická rezonance.
Byl jsem si jistý, že se nádor zvětšil.
Jistý.
Bylo mi řečeno, že jakmile začne růst, obvykle nepřestane.
Šel jsem na magnetickou rezonanci
a úzkostlivě čekal na to, o kolik se zvětšil.
A zavolal mi doktor Jian:
„Chtěl jsem vám jen říct…
že váš nádor se nezvětšil.“
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Přišlo mi neuvěřitelné, že by kajaking
a otevření se lidem kolem mě
mohlo nějak ovlivnit růst mého nádor,
nebo vlastně ovlivnit cokoliv.
Jen si to představte.
Bylo to něco, co jsem zpočátku vnímal…
jako slabost a jako něco, co mě dostalo ke dnu.
A teď, když se na to podívám zpětně…
to bylo to nejlepší, co mě kdy potkalo.
A jsem tu, abych o tom vyprávěl.
Scott se zapojil do lékařské studie zaměřené na to, jak jeho životní styl
a zkušenost s terapií mohla ovlivnit růst jeho nádoru.
Nadále ostatním po celém světě vypráví svůj příběh o uzdravení.
Bitva s jeho nádorem pokračuje.
Jeho doktoři nicméně věří, že bude mít dlouhý a zdravý život.
Pořád po celý rok jezdí na kajaku.
Tohle je úžasnej chlap.
NA PAMÁTKU CHUCKA KERNA
Moc, moc dobrý.
Tak jo. Dobře.
Překlad titulků: Daniel Albrecht