Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Lumea îi distruge pe toți,
dar unii devin mai puternici acolo unde au fost destrămați.
- ERNEST HEMINGWAY
Când stai deasupra unor ape învolburate…
totul e teoretic.
Îți imaginezi fiecare mișcare.
Fiecare curent.
Fiecare vâslă.
Și știi prea bine
că, deși ai depus mult efort
pentru a te pregăti pentru acel moment,
tot ar putea merge prost.
Când am renunțat la caiac…
CANOTOR EXPEDIȚIE
Credeam că în trei luni voi fi ca nou.
Nu plănuiam să renunț la caiac pentru totdeauna.
Dar când am văzut ce operație mă paște,
știam că nu mi se putea garanta nimic.
Îmi dedicasem viața celor mai periculoase râuri.
De data asta, avea să fie altfel.
În acel moment, am știut
că urma trec prin cele mai învolburate ape.
Și totul era în mintea mea.
Urmăriți Today, cu David Bloom.
- Bună dimineața! Felicitări! - Mulțumim.
Scott, ești un canotor de talie mondială.
Dar chiar și tu ai zis: „Nu pot să cred că vom face asta.”
De ce se numește „Muntele Everest al râurilor”?
În analele aventurii, această primă coborâre
va fi trecută drept una dintre cele mai reușite expediții.
Scott, ce urmează? Ai 30 de ani.
Care e următoarea mare aventură?
Există un loc în vestul Tibetului. Se numește Muntele Kailash.
Patru râuri izvorăsc din acest vârf și o iau în cele patru puncte cardinale.
Am parcurge cele patru mari râuri din Himalaya.
Nu recomanzi așa ceva amatorilor.
E o provocare intensă.
Nu, e pentru cineva foarte concentrat,
cineva care are experiență pe râurile mari.
Cred că prima mea amintire e în șalupă.
Tata era pasionat de curse.
Pornea motorul bărcii și toată casa se zguduia.
Tata era mai rebel pe-atunci.
Nu locuiam lângă munți. Nu locuiam lângă ocean.
Am crescut în văile toride, San Bernardino, Fresno, Sacramento.
De acolo provenim.
Băieții, și voi vorbi despre amândoi,
fiindcă sunt nedespărțiți…
Frații erau foarte apropiați.
Eram convinsă că un copil activ e unul sănătos
și nu voi da bani pe medici.
Primii ani au fost distractivi.
Apoi, eu și tatăl lor am divorțat.
Mulți ani am regretat treaba asta.
Cred că ar fi trebuit să mai încercăm.
Dar n-a fost să fie, nu s-a putut.
Mama tocmai rămăsese fără slujbă și s-a hotărât să se întoarcă la școală.
Trăiam din împrumutul pentru studii.
Iar tata era vânzător ambulant. Nu prea era în peisaj.
Locuiam în San Bernardino, iar cartierul în care am crescut
era unul foarte periculos.
Eram în siguranță acasă, dar, la două străzi mai încolo,
era o lume complet diferită.
Erau prostituate la colț, narcotraficanți.
Erau copii care duceau arme la școală.
Pe atunci, din punctul nostru de vedere, singura cale
de a reuși și a câștiga respect era prin violență.
Te impuneai prin bătaie.
Dacă ne provoca cineva, ăla era.
Ne scoteam tricourile și căram pumni.
Eram hărțuiți adesea, mai ales eu.
Veneam odată de la un prieten și m-am luat la harță cu niște copii.
Și unul dintre ei m-a înjunghiat în umăr.
Din fericire, am fost mai rapid decât ceilalți copii
și am scăpat cu fuga.
Am intrat pe ușă și i-am spus fratelui meu că am fost înjunghiat.
Îmi amintesc că stabiliserăm că nu îi vom spune mamei.
Voia să se asigure că nu voi spune nimic.
Și știam că, dacă nu le povestim grozăviile părinților,
nu îi stresăm.
Am stabilit să nu zicem nimic,
să nu mai discutăm despre asta.
S-au întâmplat multe când eram copii…
Am fost suspendat de la școală, Scott a fost arestat
pentru chestii prostești.
Lucrurile astea ne-au conturat negativ caracterul.
Am pierdut casa. Nu mai aveam bani.
Eram la capătul puterilor.
Era timpul să-i scot pe băieți din San Bernardino.
Mama a renunțat la facultate
și ne-am mutat în Sacramento, în zona Rocklin/Roseville.
Și atunci lucrurile s-au mai liniștit.
Pe atunci, locuiam vizavi de familia Stanley.
Locuiau aproape de Mary și de băieți.
De la ei au prins gustul pentru canotaj.
În vacanță, ne duceam la râu. Ne duceam la munte.
Erau lucruri pe care noi nu le mai trăiserăm.
Și cred că am văzut-o ca pe o oportunitate.
Doug, fratele mai mare, avea o școală de rafting.
El ne-a învățat că viața înseamnă mai mult
decât petreceri, lupte și prostii ilegale.
Dustin și Scott au urmat școala de rafting și au devenit ghizi.
Și munceau vara.
Atunci am realizat
că mă încântă enorm.
Când ești ghid, ești responsabil pentru viețile oamenilor.
Ne-a oferit amândurora o nouă perspectivă asupra vieții.
Am trecut de la niște băieți rebeli
la unii responsabili, care petreceau timp în aer liber.
Chiar voiam să-și urmeze visurile
și să-și găsească o cale în viață.
Și știam că se pricep.
Era mereu pe malul râului,
într-un sac de dormit. Ce viitor avea să aibă?
Nu o vedeam drept o profesie.
Dar apoi mers cu el pe Râul Colorado.
Am fost copleșită.
A fost uimitor pentru mine.
Atunci am realizat.
Râul ne-a deschis ochii mie și fratelui meu.
A canalizat o energie pe care o aveam în noi,
folosită într-un mod negativ, într-un mod pozitiv.
Și nu voiam să fac altceva cu viața mea
decât să mă plimb pe râu. Mă cucerise.
Mă prinsese cu totul.
Prin rafting am descoperit și caiacul.
Îmi amintesc cum îmi descria un amic.
Zicea: „Raftingul e ca și cum ai conduce un autobuz.
Dar caiacul e ca și cum ai conduce o mașină sport.
Vrei să conduci mașina sport.” Și eram de acord.
Dacă nu știi nimic despre caiac,
află că apele învolburate sunt un amalgam de valuri, găuri,
pietre și curenți.
Dacă nu eviți unele dintre ele, poți rămâne blocat.
Poți fi răsturnat în caiac.
Și dacă nu poți întoarce caiacul, ajungi să înoți.
Și ești la mila râului.
Caiacul îți oferă o ocazie incredibilă de a naviga pe un râu,
cum n-o face nimic altceva.
Am intrat în caiac și m-am chinuit la început.
Dar a fost prima mea experiență de durată într-un caiac.
Ulterior, a trebuit să iau o decizie.
Fie mergem la facultate,
fie mă axam pe povestea cu ghidul, cu caiacul.
Și am decis s-o fac pe a doua,
iar în primăvară, când am terminat sezonul,
mi-am luat caiacul și am plecat spre Banks, Idaho.
Și apoi am ajuns să mă dau la North Fork, pe Payette, zilnic.
North Fork era locul ideal.
Atunci l-am cunoscut pe Charlie Munsey.
Pe atunci, Charlie era rege în North Fork.
North Fork, râul Payette. I-am pus să scrie asta și pe permisul meu.
Probabil că am făcut
vreo 800 de coborâri pe North Fork, la diferite niveluri.
Scott Lindgren a apărut în Idaho și conducea o Toyota
care părea să aibă câteva milioane de kilometri la bord.
Era un tip mai arțăgos.
Și era foarte motivat de caiac.
Eu și Charlie ne-am împrietenit pe loc.
Ne-a venit natural. Eu eram cu vreo cinci ani mai mare, el, un talent înnăscut.
M-am simțit mereu în siguranță cu Scott.
Știam că am un partener de încredere și că mă pot baza pe el.
La începutul anilor '90, am mers odată în Nepal
am navigat pe nouă sau zece râuri.
L-am convins pe Scott să meargă cu mine.
Nu trebuia să-mi spună altceva.
„Da, îmi voi economisi toți banii pe care îi fac aici
și mergem în Asia.”
Abia terminase școala când a plecat în Nepal.
Mi-a fost greu să-l las.
E foarte pasionat
și a devenit viața lui.
Atunci mi- am dat seama că caiacul nu e ceva
ce faci doar în California și Idaho, în SUA.
Se practica în toată lumea.
Eram încă foarte tânăr. Aveam 20 de ani.
Eram un copil.
Încercam mereu să facem ceva inedit,
așa că am introdus un nou element.
Auzisem că există un munte sacru numit Kailash.
Kailash e în vestul Tibetului.
Preț de 5,000 de ani, oamenii au scris
despre cele patru mari râuri din Himalaya și Karakoram,
care izvorau din ghețari.
Odată ce am aflat despre miturile legate de Kailash,
am realizat încotro trebuia s-o apuc.
Aveam să renunț la tot.
Aveam să mă străduiesc cât puteam de mult
ca să fiu pregătit să navighez aceste patru râuri.
Și acesta a fost începutul visului.
Când m-am întors după primul an în Nepal,
am adus cu mine un stil de expediții cu caiacul
care a stabilit un precedent în California.
În primăvara viitoare, am cumpărat o cameră video ieftină Hi8.
Atunci i-am cunoscut pe John, Willie Kern și Chuck.
Nu contează dacă faci caiac,
dacă esența ta a luat viață lângă un râu,
dai dovada de o modestie înnăscută, ești legat de pământ.
E un soi de camaraderie.
Pe vremuri, puțini se ocupau cu așa ceva.
Când vedeai un caiac, era un moment inedit.
Când ajungeai la un râu și vedeai caiace,
acolo era familia ta.
Imediat ce l-am cunoscut pe Scott, am prins avânt.
E un lider înnăscut, fără tăgadă.
Scott a venit cu o idee interesantă:
„Îmi pun o cameră între picioare și navighez cu ea.”
Johnnie avea o cameră foto,
dar Chuck a demarat alt capitol.
Chuck era „capul răutăților”.
El era cel care ne motiva.
Nu exista cineva mai bun la vremea aia
și noi ne țineam după el.
Nu-l faceți să râdă.
Cu Willie și Johnnie în caiace…
Sunt prietenii mei.
Era un vis împlinit să petrecem timp cu ei.
Și asta ne conferea energie.
Te face să te simți mult mai bine când te uiți în jos
și-i vezi pe amândoi frații tăi zâmbind.
Eu eram tipul fără cameră.
Eu aveam grijă de grup, de siguranța lor.
Fiecare avea rolul său pe râu.
Așa s-a conturat echipa.
Era un grup eclectic de copii din toată lumea
și, dintr-un motiv sau altul,
ne adunaserăm în același timp.
Aveam o bază de cunoștințe,
dar mai aveam multe de învățat.
Cred că ăsta a fost punctul de cotitură în ceea ce priește caiacul,
datorită echipamentului și a filmărilor.
Îi studiam adesea clipurile. Nimeni nu mai înregistrase astfel de imagini.
Apoi, ne-am gândit să înființăm o companie de producție.
Oportunitățile erau nemărginite.
Și, pentru prima dată în istoria caiacului,
exista un grup de oameni a cărui singură ocupație era asta.
Atât.
Îmi amintesc că am întrebat:
„Cum poți face bani din asta?”
Ne-am uitat și la alte filmări cu caiac extrem.
Dar nu erau multe. Era Southern Fried Creekin'.
Să vedem. Ce ai face într-o situație ca asta?
Poți începe să faci filme cu expediții de caiac.
Prima lor producție a fost Good 2 the Last Drop.
Un film grozav!
Ce mișto a fost! L-ați văzut?
Primele filme erau cam siropoase,
dar, la vremea aia, erau fabuloase pentru pasionați.
Așa a luat naștere Driftwood Productions.
De la ghid de rafting am ajuns să filmez pentru fratele meu.
Cu cât devenea un cameraman mai bun și câștiga premii importante,
cu atât putea obține un buget mai mare
pentru călătorii mai scumpe.
Mă încânta să fiu mama lor.
Deveneau faimoși.
Eram la locul potrivit, la momentul potrivit.
Și caiacul, ca sport, prindea avânt.
Haide, Scott!
Da!
Ai văzut? A fost tare.
A fost o perioadă foarte fericită. Totul era roz.
Prinseserăm aripi.
- Cum a fost, frate? - Tare de tot.
Cel mai tare traseu. Tu ce zici, Scotty?
Unde te duci acum?
Mă duc în Colorado, cu caiacul.
În vara aceea, am auzit de Black Canyon of the Gunnison.
E un monument național.
Doar o tăietură foarte adâncă în Platoul Colorado.
Am decis să rămânem aproape de nivelul râului.
Asta, ca să găsim o cale nouă de a-i da de capăt.
Pe măsură ce coborâm, apa dispare,
și trebuie să fii sigur că poți trece.
Chuck s-a dus primul, să verifice.
Chuck a intrat într-o stâncă plată, sub apă,
și s-a blocat imediat.
Avea apă până la brâu, apoi, a dispărut.
Mă uitam la el,
m-am întors spre amonte, apoi spre el iar.
Într-o clipă, a fost tras sub apă de forța curentului din spate.
Totul s-a întâmplat într-o clipită.
În locul ăla.
Aș spune că apropierea dintre Chuck și Scott
nu era foarte diferită de apropierea dintre mine și Chuck.
Eram frați.
Asta i-a apropiat.
Așa și-au dezvoltat relația, cum am făcut-o toți.
În acel an, era a șaptea persoană care se înecase
și vreo cinci dintre ei erau în cercul nostru.
A devenit foarte dificil.
„Ce naiba facem?”
Când a murit Chuck,
lucrurile au devenit mult mai serioase pentru Scott.
L-a motivat să fie mai temerar.
Iar eu eram copleșit de mânie.
Am devenit foarte furios.
Dacă nu erai în formă sau dacă erai instabil psihic
dacă dădeai dovadă de slăbiciune,
erai o amenințare pentru echipă.
Și erai ostracizat imediat.
În loc să întrebăm: „Ești bine?”,
noi ziceam: „Fii, naibii, bărbat!
Dacă ești slab, ia-ți bocceluța și cară-te.”
E protocolul standard, nu? E părintele.
Părinte, îmi ierți toate păcatele?
Nu am purtat prea multe conversații despre sentimentele noastre.
Analizam experiențele așa cum știam noi mai bine,
deschideam o sticlă de whisky, ne acordam o clipă
și contemplam.
Dar n-am învățat prea multe despre noi.
Mi-a povestit la început
că a avut o copilărie mai grea.
Cred că de asta era mai arțăgos
și căuta mereu să se protejeze.
Și făcea asta ținând oamenii la distanță.
Am pierdut prea mulți prieteni.
Era ușor să fii nemernic.
Le ziceam: „Nu ești făcut pentru asta. Șterge-o!”
Nimeni nu știa cum să facă față.
De fiecare dată când devenea mai greu, mă duceam la râu.
Ai pierdut pe cineva.
Vrei…
Vrei să-l regăsești.
Nu se regăsea stând deoparte.
Îl putea regăsi doar întorcându-se pe râu.
A trebuit să ne îndrăgostim iar de caiac
și să ne regăsim inspirația pe care o avuseserăm în California,
dar peste tot, în lumea largă.
Și, de dragul lui Scott, am început
să discutăm despre cele patru râuri.
Prima expediție în care ne-am pus iar pe treabă
a fost pe Karnali.
RÂUL KARNALI, PRIMUL DINTRE CELE PATRU RÂURI
Filmezi?
Pentru canotori, Muntele Kailash are o semnificație aparte.
Hindușii cred că atunci când plouă pe vârful Kailash,
apa intră sub pământ și înconjoară muntele de șapte ori.
Apoi iese în cele patru puncte cardinale prin Șuvițele Shivei.
Spre vest curge Râul Sutlej. Spre nord curge Fluviul Ind.
Spre est curge Râul Tsangpo. Iar spre sud curge Râul Karnali.
Râul Karnali e locul unde vom începe călătoria.
Un pelerinaj la Kailash
și apoi o expediție cu caiacul pe cele patru râuri…
Pentru mine, era apogeul în acest sport.
Am coborât la izvorul Râului Karnali.
Este prima coborâre prin Cheile Karnali.
E prima zi din vreo 20.
Am coborât și ne-a luat vreo șapte zile să ajungem la obârșie.
Primul canion era de netrecut,
cu stânci de până la 2,500 m.
Ești într-un canion. Ești în mijlocul pustietății.
Singura scăpare e în aval.
Ești pe cont propriu.
Ce faci, Scott?
Plouă puțin.
Ești îngrijorat?
Nu ajută la nimic.
Când am ajuns în inima râului,
ne-am trezit la realitate.
Dar Charlie a avut cel mai mult de suferit.
Susținea cu tărie că am mers prea departe.
E un canion mare.
Ieșise din zona de confort.
Mă simțeam ca pe câmpul de luptă
când eram acolo, simțeam că o iau razna.
Știam că sunt mai buni decât mine și m-a demoralizat.
A fost foarte greu.
Am văzut multe persoane…
Am văzut clipa când au decis să plece.
Nu durează o veșnicie. Trebuie să te împingă ceva.
Când te împinge prea departe, devine periculos.
Apoi am ieșit din defileu. A doua zi,
a decis că nu va continua în aval cu noi.
Nu credeam că va renunța pentru totdeauna.
A fost un moment crucial pentru noi,
a fost ultima oară când am navigat cu el.
Charlie a înțeles istoria, istoria antică.
Era și visul lui Charlie să se dea pe cele patru râuri.
Așa, prietene.
- Așa. Aveți grijă! - Și tu.
Ne vedem.
Eram ca un mentor pentru Scott.
Dar Scott e mai talentat decât mine și chiar putea să facă asta.
Și era la un alt nivel.
Mi-a frânt inima.
Am terminat până la urmă
și a fost printre cele mai importante trasee parcurse de noi.
La scurt timp, i-am cunoscut pe Mikey și Allan
la prima coborâre pe Sutlej.
Scott mi-a povestit visul lui
de a parcurge cele patru râuri din Kailash când eram pe Sutlej.
RÂUL AL DOILEA, SUTLEJ
Dacă ar fi să compar cu alt sport,
e ca și cum ai urca pe patru părți cel mai înalt munte din lume.
O caracteristică a Sutlejului
este stâncă verticală, de 900 m, care flanchează râul.
A fost prima dată când am ieșit cu Scott.
Îl frustra puțin faptul că eram mai lenți.
El obișnuia să se arunce repede.
Dar, spre final, o făceam cu toții.
Uneori, pare copleșitor,
când știi că ai mii de metri de coborât.
Dar o luam pas cu pas.
Îmi amintesc că atunci am realizat
că aceste râuri pe care le parcurgeam în Himalaya…
Noi ne luptam cu un baraj, care distrusese râul.
Acea secțiune, una dintre cele mai tari,
cu ape repezi, era inundată.
O secțiune genială.
Și sunt o grămadă de oameni
care vor să sărbătorească cu noi în Rampur.
Cred că expediția pe Sutlej ne-a motivat.
Am petrecut fiecare noapte vorbind despre Tsangpo.
Râul Tsangpo, logistic vorbind,
era la un alt nivel, era brutal.
L-am contactat pe Charlie.
„M-am gândit să trag tare cu Tsangpo
și vreau să fii acolo.”
Dar eu eram pasionat de fotografie
și eram mai în vârstă, nu mai ieșeam cu caiacul.
Nu era așa de important pentru mine să parcurg cele patru râuri.
Eu voiam să fotografiez noua generație.
Eu și Charlie eram obsedați de Tsangpo.
E cel mai adânc defileu din lume.
Gyala Peri, de 7,600 de metri, pe de-o parte,
și Namcha Barwa, de 7,600 de metri, de cealaltă.
Și parcurgi defileul ăsta preț de 240 km.
E o coborâre de 3,600 de metri,
prin ceva care coboară
de pe platoul Tibet într-un ritm astronomic.
Mai era și un echipaj, Whitwalker.
Mă temeam că o să reușească ei.
Au apărut acolo și au pornit,
dar, la scurt timp, Doug Gordon a făcut o greșeală,
a fost împins în centrul râului și a dispărut.
A fost o întâmplare tragică
și am realizat că nu trebuie să ne grăbim.
Am petrecut luni la rând studiind hărți din satelit
și eram îngroziți.
Mai pui la socoteală și piedicile politice
și devine ceva copleșitor.
Și erau multe componente.
Am făcut multe nopți albe pregătindu-mă.
Mi-am vândut sufletul din multe puncte de vedere.
Ca să pot reuși,
trebuia să dau tot ce aveam mai bun.
Azi e o zi istorică.
Astăzi, Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern,
Dustin Knapp, Mike Abbott, Allan Ellard și Steven Fisher
vor parcurge Râul Yarlung-Tsangpo.
Va fi destul de greu. Râul e foarte mare.
…am fost prins într-un curent circular
și, când m-am întors, m-a lovit din nou.
Se transformă într-un loc urât.
Nu știu dacă Dustin a surprins faza, dar m-a tăvălit bine.
Am intrat într-o groapă. Nu credeam că o să mai ies.
A fost o zi lungă.
Suntem la 11 km de Cascada Rainbow.
Curenții aceștia se formează la intrarea într-un defileu uriaș.
Era o problemă majoră pe hărțile noastre.
Anduranța…
Cursa interminabilă, suferința.
Asta da provocare.
Nu știu de ce, dar mă atrăgea, îmi plăcea.
Privesc de sus
spre unul dintre cele mai primejdioase locuri din lume
Cascada Rainbow, de 21 de metri.
Iar sub aceasta, una de 33 de metri,
care adună întreaga putere a munților.
Călătoria noastră avea să ia o altă cale.
Trebuie să traversăm o trecătoare,
un obstacol major pentru expediție.
A fost una dintre cele mai grele secțiuni.
Un pas greșit și dădeai de-o prăpastie de 600 m.
Nu știam că urcăm pe Namcha Barwa.
Sper că vom scăpa cu siguranță de aici,
deoarece coborârea va fi foarte dificilă.
Afli multe despre un om și firea acestuia
când te înhami la ceva nu neapărat ușor.
Atunci iese la iveală caracterul.
Doar ce am urcaserăm pe o trecătoare la 3,600 m.
Iar hamalii zic; „Dacă nu ne dați de două ori mai mulți bani,
vă lăsăm aici.”
Și ne amenințau.
Zi-mi numărul.
Ăștia o să fure tot și să ne rănească.
Nu mai vorbi de bani! Ai înțeles?
Cred că Scott nu mai rezista.
Atunci i-am sesizat înverșunarea.
Oamenii i-ar zice îndârjire.
Futu-i!
Da? Ce o să faci?
M-a surprins.
Oare stresul să fie de vină?
Sau se mai întâmplă ceva? O fi ceva în mintea lui?
- Deja am pus-o. - N-am pus-o. Doar avem probleme.
Dar mai avem o șansă.
Acum nu putem decât să le plătim ce vor.
Când ajungi la a 25-a, 30-a zi,
dinamica se schimbă.
Lumea devine mai agitată.
N-am avut nicio pauză.
Pentru prima dată de când vin în Himalaya,
am fost ținuți ostatici și jefuiți de cei 43 de hamali.
Pornim spre Payu, ceea ce e bine.
Abia așteptăm să săpăm de-aici.
Puteam să fi dat greș de o mie de ori.
În fiecare zi se întâmpla ceva
care ne periclita expediția.
Faptul că am reușit
mi se pare absolut uimitor până și azi.
Când ne-am întors de pe Tsangpo,
eram sleit de puteri, fizic și psihic.
Bună dimineața! Felicitări!
Mulțumim.
Scott, ești un canotor de talie mondială.
Dar până și ție ți-a fost teamă.
Experiența de pe Tsangpo ne-a taxat pe toți,
dar cred că Scott a fost cel mai afectat.
Și a schimbat totul.
În acest sport, concentrarea mentală
trebuie să fie la cote maxime zile întregi.
Când se încheie expediția,
ești atât de istovit după atâta concentrare,
încât nu știi cum să te relaxezi decât prin chefuială.
Cea mai dificilă parte e să îți revii după ce ieși din încordarea aia.
Încă o bere!
E tot ce am!
Cum să fac să învăț ceva din asta
și nu doar să regret că nu mai sunt acolo?
Ajungi într-un cerc vicios,
în care ești încordat zile la rând,
apoi tragi un chef, te echipezi și o iei de la capăt.
Și se tot repetă.
E un mod nebunesc de a trăi.
Când termini o expediție mare, care atrage multă atenție,
toată lumea te întreabă ce urmează.
Asta voiai să faci.
Ai 30 de ani. Care e următoarea aventură?
Pe atunci, mă gândeam la Ind.
Era al patrulea și ultimul râu.
Am parcurs Sutlej, Karnali și Tsangpo.
Mai rămâne Ind.
Pakistanul nu primește turiști.
Am simțit că trebuie să iau o pauză,
să respir puțin.
Și asta era problema. Nu aveam timp liber.
Am făcut un turneu de succes în SUA
și sper să vă placă spectacolul.
Mergeam în toată țara la premiere pentru film
și aveam și o emisiune TV.
Era ceva cu care nu eram obișnuit.
Nu știam cum să fac față și m-a copleșit.
Înainte, totul avea la bază caiacul.
Și apoi, dintr-o dată, mă axam pe producție.
Era o tranziție pentru el,
la bugetele mai mari, unde ești obligat să obții rezultate.
Ești obligat să obții realizări.
Oamenii au așteptări diferite de la tine.
Era mai degrabă o slujbă cu normă întreagă
unde jucam rolul unui corporatist,
lucram cu sponsori mai mari și mai mulți bani.
Atunci s-a schimbat totul
în relația noastră cu Scott și expediții.
Am purtat o conversație memorabilă cu el.
Mi-a zis: „Nu vreau să ne distrăm pe râu.
Vreau doar să surprind cadrele și să-mi plătesc ipoteca.”
Nu mai auzisem așa ceva de la Scott.
Asta e opusul inițiativei noastre.
Tot ce voiam noi era să ne distrăm pe râu.
În următorii ani, am început să merg în Africa.
NILUL ALB, UGANDA
Probabil că fizic și mental nu eram unde pregătit,
dar am pornit spre Cascada Murchison.
E printre cele mai înfricoșătoare expediții pe râu pe care le-am făcut.
Pe partea dreaptă e zona grupului LRA.
E plin de ape învolburate.
Aici se regăsesc cei mai mulți crocodili și hipopotami din lume.
E un loc care trebuie luat în serios.
Dacă se întâmplă ceva în curenți,
te poate aștepta ceva la capăt.
O singură dată am făcut un astfel de traseu
și nu vreau să repet experiența.
Mi-am dat seama că era ceva în neregulă cu fratele meu.
Se simțea slab fizic.
Știa că nu poate să cedeze.
Știa că nu poate fi cel care trage grupul în jos.
Știe regulile.
Primul lucru pe care l-am remarcat era că nu trăgea cum trebuie.
Totul a început așa…
Mă răsturnam
și nu mă mai orientam în spațiu.
Nu leșinam, dar nu mai știam unde sunt.
Nu puteam să mă întorc.
Și e cel mai periculos loc
în care să ai probleme cu orientarea în spațiu.
Scott punea multă presiune pe grup.
Dacă cineva nu trăgea bine la vâsle, el zicea:
„Stai pe bară.”
Pentru prima dată, la cascadă,
el era cel căruia i-ar fi spus să renunțe.
Când am terminat expediția,
mi-am spus:
Îmi iau trei luni libere, să-mi dau seama ce se întâmplă.”
Nu știam ce am. Am fost la medic de câteva ori.
Totul părea în regulă.
Mă gândeam că îmbătrânesc și…
Măcar mă distrasem.
Dar cred că, intuitiv,
am simțit că se petrecea ceva mai grav.
Nu poți lucra la acel nivel veșnic.
E garantat. Poți încerca.
Și singurul lucru de care mă agățam
era expediția pe Ind.
Era acel ceva care îmi lipsea.
Știam că renunț la asta când am plecat.
Și…
Am plecat.
A fost o tranziție pentru Scotty,
de la un profesionist adevărat
la cineva care nu mai știe dacă e pasionat.
Era pe râu și nu mai era sănătos
și nu mai ieșea pe râu tot din cauza asta.
Cred că e ceva cumplit pentru oricine.
Se ducea la bar. A dus totul prea departe.
Am consumat de toate, nu refuzam nimic.
Orice îmi dădea o stare de bine.
Și apoi, ceea ce s-a întâmplat
încet, dar sigur,
a fost că toată lumea a început să se îndepărteze.
Și asta mi-a fost închisoarea,
pentru că ești singur.
Trei luni de pauză s-au transformat în opt ani.
Sunt singur acasă
și a început să mă doară capul.
Începusem să văd dublu. Apoi m-am mișcat.
Și am leșinat.
Am rămas acolo, întins,
apoi m-am trezit cu o migrenă cumplită.
Ceva nu e în regulă. Trebuie să aflu ce se întâmplă.
M-a dus la doctor.
I-am spus ce se întâmplă.
Mi-a propus să facem un IRM.
Ăsta a fost începutul.
M-a sunat noaptea.
Mi-a spus:
„Am o tumoare de mărimea unei mingi de baseball
în creier.”
Nu-mi mai simțeam picioarele.
A fost printre cele mai groaznice clipe.
Scott are un adenom hipofizar.
Tumorile hipofizei se găsesc în câteva feluri.
Oamenii au dureri mari de cap, merg la Urgențe.
Fac un IRM și o găsim.
Cea mai mare problemă e pierderea vederii.
Tumorile pot sângera uneori.
Și, când sângerează, tumoarea nu crește rapid
dar volumul crește rapid, deoarece sângerarea umple spațiul
și apasă imediat pe nervii optici.
Când oamenii au cea mai puternică durere de cap din viața lor
și își pierd vederea, e o urgență medicală.
Se duc la Urgențe și sunt operați
în următoarele 24 de ore.
Tumoarea lui era de dimensiuni foarte mari și apăsa nervii.
Trebuia eliminată chirurgical.
Știam că mă așteaptă o operație pe creier de vreo zece ore
și că nu aveam nicio garanție.
Era prinsă de arterele carotide.
Era o operație mai complicată decât ar fi fost în mod normal.
Artera carotidă poate fi lezată în timpul operației.
Exista posibilitatea să rămână paralizat
în urma operației, nu? Ce fel de viață ar fi aceea?
În cel mai rău caz, ar fi murit.
Mergeam pe hol cu familia, Johnnie și Willie.
Era cel mai lung hol.
Ajungem la ușa sălii de operație,
asistenta se uită la mine
și zice; „Bine, aici vă spuneți la revedere.”
Am o poză cu el la Terapie Intensivă.
Era înfricoșător să-l văd pe Scott așa.
Nu cred că există om invincibil. Am realizat asta când a murit Chuck.
Dar să-ți vezi prietenul conectat la aparate
a fost un o perspectivă nouă pentru noi. „Bine, ce urmează?”
Când am extirpat-o,
am curățat nervul optic,
am scos și restul tumorii.
A rămas o tumoare de mărimea unei alune.
Există riscul să crească iar, fiindcă partea
de după artera carotidă nu putea fi extirpată fără riscuri majore.
După o lună, mintea mi s-a limpezit.
Auzeam mai bine,
percepeam lucruri care nici nu mai știam că există.
Nu le mai simțisem de mult timp.
Când te simți bine fizic, te ajută și mental.
Dar nu vorbeam cu nimeni despre asta.
Și am revenit la cercul vicios.
Ca atunci când a fost înjunghiat în copilărie.
Sunt chestii pe care le ascundeam.
Era important pentru el să nu știe nimeni.
Cel mai ușor mod de a nu face față unui lucru
e să-l bagi sub covor.
Dar nu înseamnă că ai făcut față.
E doar abilitatea ta de a ascunde.
Mi-am privit tumoarea ca pe o slăbiciune.
Mereu mă străduisem să nu fiu slab.
E greu să fii vulnerabil
când toată viața te-ai luptat să fii stăpân pe tine.
Cu cât mă vindecam mai mult,
cu atât eram mai slab psihic.
Tumoarea apasă pe glanda hipofiză,
care reglează felul în care te simți.
Hormonii nu își revin așa de repede. Uneori, deloc.
Eu le spun pacienților:
„S-ar putea să te simți letargic. Chiar deprimat. ”
Corpul se recalibrează în luni bune.
Scott a stat degeaba și a așteptat IRM-ul un an.
„Mai ai șase luni. Trebuie să stai liniștit.”
Felul în care a reacționat el nu a fost cel mai benefic.
E greu să-i spui unui amic: „E apăsătoare viața ta?
E greu să decazi după o așa aventură?”
Cum să accepți așa ceva?
Strigam după ajutor și nu știam cum să-l cer.
Punctul de cotitură pentru Scott…
Nu i-am zis nici lui vreodată,
dar cred că a clacat când a fost prins conducând beat.
În acea dimineață, când m-am dus să-l iau din arest,
și mergem spre casă, atunci l-a lovit realitatea.
Asta i-a salvat viața.
Am crezut mereu că universul aduce oamenii laolaltă cu un motiv.
Îmi amintesc când ne-am cunoscut.
ANTREPRENOR
L-am cunoscut pe Scott printr-un prieten.
Ne-am întâlnit la schi, era o întâlnire pe nevăzute
și atracția a fost imediată.
Când l-am cunoscut pe Scott,
el doar ce trecuse prin operația pe creier.
Era intuitivă
și reușea într-un fel anume să comunicare cu mine.
Și m-am îndrăgostit imediat de ea.
Pentru iubita mea Patricia, te iubesc atât de mult!
Era o iubire aprigă și incredibilă.
M-a înconjurat într-o bulă de protecție și putere.
Era de necontestat că amândoi ne străduiam să ne vindecăm
în urma trecutului nostru.
Cu toate astea, ne despărțea ceva.
Eram prinsă în dragostea vieții mele
cu cineva care nu se deschidea deloc.
Nu înțelegeam de ce nu ne puteam apropia.
Cred că felul lui dur de a fi pe râu
s-a strecurat și în relație și ridica un zid.
Dacă aveam o zi proastă sau îl sunam plângând,
zicea: „Nu te mai smiorcăi, Trish!”
M-a abordat și a zis:
„Nu mai pot face asta.
Ești complet indisponibil emoțional.”
Eu asta îmi doream,
să găsim o limbă diferită, ca să putem comunica.
Și atunci l-am încurajat
să înceapă un proces terapeutic în care să-și analizele felul în care iubește
și cum se portretizează el în lume.
Cine face terapie?
Mi-am petrecut o bună parte tinerețe făcând mișto de așa ceva.
Avea multe sechele din copilărie.
Și era limpede că avea
multe relații de vindecat.
Începusem să iau în considerarea ideea de a renunța
iar în acel moment,
am ascultat ce a spus și…
am căutat ajutor.
Am început să mă deschid.
Cu cât vorbeam mai mult despre asta,
cu atât mă vindecam mai mult.
Simțeam că vulnerabilitatea era forță, nu slăbiciune.
Iar vulnerabilitatea era calea de urmat.
S-a axat mult pe yoga, meditație,
a citit mult și, pentru prima dată,
a realizat că poate fi și sensibil, și un sportiv excelent.
Nu mai putea trăi în spatele cortinei.
A văzut avantajul de a ieși la rampă.
Faptul că era deschis,
nu cum fusese toată viața…
Nu-l mai interesau realizările și faima,
ci sufletul lui, viața lui.
Nu mă vindecam doar fizic,
mă vindecam și mental, spiritual.
Voia să încerce iar caiacul.
Și nu cred că am înțeles pe deplin
cât de important a fost pentru el.
Tot ce-i mai rămânea de făcut era să se reapuce de treabă,
să redevină sportivul de altădată.
Mi-am zis: „Ridică-te din pat și hai!
Nu trebuie să te preocupe altceva, doar să ajungi acolo
și să te pui în caiac, chiar dacă te forțezi.”
Și m-am reapucat încetișor de caiac.
Iar prima lună m-a pus în genunchi.
Am căzut în apă adesea.
Am ratat multe mișcări.
Mi-o luam întruna.
A fost ca și cum aș pleca de la zero.
Dar apoi am început să mă simt mai bine.
A început să devină natural.
Și începeam să simt din nou acea dragoste
de a fi pe râu.
Mă vindecam.
Știam că trebuie să mă întorc pe Payette.
Acolo a început totul și e un loc care a însemnat mult pentru mine.
Mă urcam în mașină să plec spre North Fork
și apare un puștan. Așa l-am cunoscut pe Aniol.
Și știam că e unul dintre cei mai buni canotori din lume.
„- Te duci pe râu?” „- Da.”
„Mișto. Pot să merg cu tine?”
I-am zis: „Sigur. Ia-ți lucrurile.”
Pe vremuri, el era idolul.
El era mentorul nostru.
Am depănat povești pe drum.
Am vorbit despre cum voia să parcurgă cele patru râuri.
M-a întrebat care e al patrulea.
În acel an urma să mă duc în Pakistan.
Și m-a invitat pe Ind.
A fost ca o străfulgerare.
Nu puteam să cred că mergem, dar îmi doream mult.
Ce a făcut Aniol pentru mine
eu n-aș fi făcut niciodată pentru cineva în situația mea.
M-a ajutat să reînvăț ceva ce uitasem.
La început, era ca un idol pentru mine.
Marele Scott, marele canotor, legenda.
După câteva luni,
mi-a devenit un prieten foarte bun.
Mi-am petrecut o bună parte din carieră
ostracizând orice formă de slăbiciune. Dar iată-mă.
Cea mai slabă verigă,
iar prietenii mei din comunitate nu m-au ostracizat.
LANSAREA LUI SCOTT
LA 20 DE ANI DUPĂ PRIMA SA COBORÂRE
Acceptasem faptul că, dacă mă rănesc, n-a fost să fie.
Dacă mor încercând, asta e.
Și atunci a început să dea roade.
A fost o nebunie. Vă sunt foarte recunoscător.
Sfinte Sisoe!
Eram cu niște copii de 20 de ani
care mă ajutau să-mi revin
ca să parcurg Indul.
Și trebuia să fac și un IRM.
Asta e realitatea mea o dată pe an.
Mă duc la IRM
ca să aflu dacă tumoarea e stabilă sau nu.
Doctorul Jian m-a sunat și mi-a spus:
„E timpul să facem radiații. Tumoarea ta crește.”
Îmi amintesc că mi-au explicat prin ce ar trebui să treacă,
radiații și alte opțiuni de tratament.
Și-mi amintesc clar că Scott a zis: „Dă-o dracu'!”
Așa că am anulat programările la doctor.
Nu voiam să știu. Nu mi-a păsat.
Tot ce voiam era să-mi revin ca să merg cu caiacul pe Ind.
Doar de asta îmi păsa.
Pakistanul a devenit o ruptură în relația noastră.
Mulțumesc că m-ai lăsat să plec. Doamne!
Eu sau Dumnezeu?
Totul, tu, Dumnezeu, corpul meu,
creierul meu, tumoarea mea. E foarte bine.
La acea vreme, era convins
că nimeni și nimic nu-l va împiedica să ajungă la Ind.
Și pentru mine…
Eu aveam un partener care avea o tumoare pe creier,
dar și unul care urma să-și riște viața în alt fel.
Cum să stai și să aștepți ce se va întâmpla?
Ne-am confruntat cu o alegere.
Să continuăm relația de dragoste
sau să ne onorăm sufletele și să ne vedem de drum?
Și cred că am ales să ne onorăm.
Scott trebuia să aleagă râul.
Doamnelor și domnilor, vă mulțumim că ați zburat cu noi…
Unde vom ajunge acum e un mare semn de întrebare.
Mi-e frică să fac radiații
și mi-e frică să fac o altă operație.
Sunt luptător și voi lupta,
dar cred că, dacă mă doboară, mă doboară.
Nu încape îndoială
că Indul e cel mai dificil râu.
Și nu doar din cauza numeroaselor porțiuni cu curenți.
Peste 200 de astfel de porțiuni.
FLUVIUL INDUS ULTIMUL DINTRE CELE PATRU RÂURI
E foarte lung și ești zilnic acolo,
te forțezi și ești prins într-un defileu.
Nu-mi vine să cred că sunt aici.
La câte am uitat, prin câte am trecut… nu credeam că mai apuc ziua asta.
Renunțasem deja.
Operația pentru tumoarea mea a fost lucrul care m-a îngenuncheat.
Și apoi să aflu că tumoarea creștea iar
a fost încă un moment copleșitor.
Avem opt-zece zile să ne organizăm.
Mă simt binecuvântat și foarte recunoscător.
E grozav să-l avem alături pe Scott.
E punctul culminant al unei cariere și faptul că-l împărtășesc cu el,
cu o persoană pe care o admir atât de mult, e o experiență unică.
Nu l-am cunoscut pe Scott până ieri, când am ajuns aici, în Pakistan.
Nu știam nimic despre boala lui
și problemele pe care le-a avut.
Dispăruse mult timp din peisaj.
Mă tot gândeam la asta.
„Oare mai e în stare?
Va putea să parcurgă Indul?”
Nu era un râu ușor.
Indul e la cel mai înalt nivel.
După această călătorie,
se duce să-și facă un IRM, să verifice tumoarea.
S-ar putea să nu trăiască pe cât speram.
Gata!
Responsabilitatea mea e să ghidez echipa,
să-i ajut și să știu încotro o luăm.
Sunt încrezător că știu cele mai importante părți,
dar vorbim despre câteva sute de zone cu curenți.
Unele au curenți circulari
și, dacă ai înota peste o zonă, te-ai trezi în următoarea,
și asta îți dă senzația că nu ești niciodată în siguranță.
Ești mereu în joc.
Ești mereu la limită și presiunea e mare.
Riscurile sunt la tot pasul.
Sfinte Sisoe! La naiba!
Rezistă! Prinde-te!
Prinde-te!
Nu te pot ajuta. Îmi pare rău. Du-te!
Când Aniol a ajuns în apă, cred că toți ne-am dat seama
că, dacă el a ajuns acolo, ajungem toți.
Iar asta a schimbat totul pentru mine.
Niciunul dintre noi nu mai avea energie.
Voiam să ne încălzim, să ne odihnim
și să încercăm a doua zi.
Nu simt nicio presiune să fac altceva decât ce-mi e la îndemână.
Și o să-mi ascult inima.
Și sper că voi ajunge întreg la capăt.
Nu mai vreau să fiu deschizător de drumuri.
Mai degrabă mă simt binecuvântat că am ajuns iar aici.
Mă simt foarte mic aici.
Hei!
Futu-i!
Zonele cu curenți sunt lungi. Sunt complexe.
E ca un puzzle mare. Îl facem încetișor.
Trebuie să ocolim multe vârtejuri.
Dacă intri în ele, ajungi în apă.
În orice sport, ai generații înaintea ta care au stabilit un precedent,
care fac un lucru până la capăt.
Apoi, apar alții mai tineri, mai creativi,
care au studiat ce ai creat tu de la o vârstă fragedă.
Și acum eu mă dau cu copiii ăștia
care au dus sportul la un nivel incredibil.
Simt că cresc și învăț din nou.
Fiecare persoană din expediție a fost incredibilă.
Era altfel când aveam vârsta lor.
Mândria nu-și avea locul.
A fost grozav!
Această echipă a dat dovadă de cea mai multă susținere.
Să pot accepta asta, să încurajez acest comportament
să fac parte din asta e o onoare în acest punct al vieții mele.
Să văd cum Benny și Aniol fac praf râul…
Am fost uluit. M-au dat peste cap.
Am călătorit prin multe locuri și le ador pe toate.
Dar locul ăsta e ceva special pentru mine. E unic.
Mă simt ca acasă. Iar râurile, munții, oamenii buni
sunt combinație foarte bună, un loc bun unde te poți delecta
și poți explora, o zonă fără egal.
Noroc!
Mulțumesc.
Salud, amigo.
Fir-ar, ce bună e!
Știm că urmează să intrăm în cea mai dificilă zonă
și emoțiile sunt mari.
Urmează o zonă cu curenți prin care nu voiam să trec.
Se numește „Need for Speed”. E intimidant.
Am încercat să controlez totul în viață.
Odată ce mi-am dat seama, cu tumoarea mea, că nu aveam niciun control,
am lăsat viața să curgă.
Și nu mai încerc să controlez rezultatul.
Las inima să mă ghideze.
Și mi-a dat multă libertate.
CONFLUENȚA RÂURILOR IND ȘI GILGIT
Da, omule.
Am reușit!
Mersi, amice.
Al patrulea! Minunat!
- Mă bucur că am reușit. - Mulțumesc.
Am văzut cu colțul ochiului cum Scott…
Era cu privirea în jos.
Știam cât de mult a însemnat pentru el,
să ajungă pe al patrulea râu. A fost o călătorie de 20 de ani.
Da!
Nu m-aș fi gândit niciodată că voi reuși.
Am reușit.
E o poveste adevărată.
După Ind, aveam programare la IRM.
Și eram sigur că a crescut.
Sigur.
Odată ce începe să crească, de obicei, nu se oprește.
Și m-am dus la IRM.
Așteptam cu nerăbdare să aflu cât de mult a crescut.
Și m-a sunat dr. Jian.
„Vreau să-ți spun că…
tumoarea ta nu a crescut.”
Nu-mi venea să cred ce s-a întâmplat.
E incredibil cum caiacul
și faptul că mi-am deschis sufletul
a avut un efect asupra tumorii
și asupra vieții mele.
Închipuiți-vă.
Ceva ce inițial credeam…
că e o slăbiciune și că m-a doborât…
Privind în urmă…
A fost cel mai bun lucru din viața mea.
Și am supraviețuit.
Scott s-a înscris la un studiu medical axat pe stilul său de viață în aer liber
și călătoria terapeutică care i-a oprit creșterea tumorii.
Continuă să-și împărtășească povestea despre vindecare.
Bătălia cu tumoarea nu s-a sfârșit.
Cu toate acestea, doctorii lui cred că va duce o viață lungă și sănătoasă.
Încă iese cu caiacul tot anul.
Uite un tip uimitor!
Foarte bine.
Așa. Bun.