Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Світ ламає всіх,
і багато хто стає після цього ще міцнішим на зламах.
- Ернест Гемінґвей
Коли стоїш на вершині порогу…
усе теоретично.
Ти уявляєш кожен рух.
Кожну течію.
Кожен змах.
І добре знаєш,
хоча й працював багато,
щоб підготувався до цієї миті,
щось ще може піти не так.
Коли я кинув каякінг, спочатку думав...
три місяці — буду як новенький. Одразу повернуся.
Я не планував залишати каякінг назавжди.
Але я думав про те, яку операцію
мені збиралися робити, ніяких гарантій не було.
Я присвятив себе сплавам небезпечними річками світу.
Та цього разу все було інакше.
Саме в цей момент я зрозумів,
що мушу долати найстрашніший поріг свого життя.
Ось про що я думав.
З вами програма «Сьогодні» із Девідом Блумом.
Доброго ранку! Вітаю!
-Дякую! -Спасибі!
Скотте, ми вже сказали, що ви — каякер світового класу.
Але навіть ви не вірили, що вам це вдасться.
Чому люди звуть її Еверестом річок?
У літописах пригод цей перший сплав
будуть пам'ятати як найважчу експедицію сучасності.
Скотте, що далі? Маю на увазі, вам вже 30 років.
Коли наступна велика експедиція?
Є місце у західному Тибеті. Гора Кайлас.
З цієї вершини у напрямку сторін світу витікають 4 річки.
Це було б підкоренням чотирьох найбільших річок Гімалаїв.
Новачкам таке не під силу.
Це справжній виклик.
Ні, це для тих, хто зосереджений
і присвятив себе підкоренню великих річок.
1972 РІК
КАЛІФОРНІЯ
Мабуть, мій найперший спогад — це човен.
У тата був швидкісний човен.
Коли він запускав двигун, увесь будинок здригався.
У ті часи тато був ентузіастом.
Ми жили далеко від гір та океану.
Виросли у спекотних долинах Сан-Бернардіно, Фресно, Сакраменто.
Ми — справжні діти долини.
Хлопчики, я буду говорити про них обох,
бо вони постійно були разом.
Брати були дуже близькі.
Я вважала, що здорові діти — це активні діти,
тож по лікарях ми не ходили.
Ранні роки були веселими. Дуже веселими.
А потім ми з їхнім татом розлучилися.
Багато років я про це шкодував.
Треба було витримати усі випробування.
Та не судилося, розумієте? Цього не сталося.
Мама втратила роботу, і вирішила повернутися до навчання.
На той момент ми жили на студентські позики.
Тато працював комівояжером. Його ніколи не було вдома.
Ми жили в Сан-Бернардіно і район, в якому ми виросли,
був неблагополучним.
Вдома було безпечно. Але якщо вийти та пройти два квартали,
там був зовсім інший світ.
На розі стояли повії. Були також і наркоторговці.
Діти, які носили зброю до школи.
Тоді, на наш погляд, був тільки один спосіб
піднятися й отримати хоч якусь повагу —
застосування фізичної сили,
битися, аби постояти за себе.
Якщо нам кидали виклик,
ми просто знімали сорочку та йшли битися.
Нас сильно дражнили, особливо мене.
Я повертався додому від друга,
й посварився з кількома дітьми.
Один з них вдарив мене ножем у плече.
На щастя, я був швидшим за обох інших дітей
і просто втік від них.
Я пам’ятаю, як забіг у двері та сказав братові, що мене підрізали.
Пам’ятаю нашу розмову,
ми хотіли приховати це від мами.
Він хотів, щоб я нічого не казав їй.
Ми знали, що чим більше вдасться приховати від батьків,
тим менше вони будуть хвилюватися.
Домовлялись: «Добре, нічого не скажемо. Ніколи більше не будемо про це говорити».
Були й інші події у нашому дитинстві,
як от виключення Скотта зі школи, його арешт
за дурниці.
Це сприяло формуванню негативних рис в наших характерах.
Ми втратили будинок. У мене не вистачало грошей.
Розумієте? Ми були у відчаї.
Настав час для Скотта і Дастіна їхати із Сан-Бернардіно.
Мама закінчила коледж,
ми поїхали в долину Сакраменто, район Роклін/Роузвілль.
І саме тоді справи трохи покращилися.
У той час ми жили по сусідству із сім’єю Стенлі.
Вони жили поряд з Мері та хлопцями,
і залучили їх до рафтингу.
Відразу після школи ми йшли до річки, в гори.
Ми зі Скоттом такого ніколи не робили.
Думаю, ми розглядали це як можливість.
Дуг, найстарший брат, керував школою рафтингу.
Він висловив думку, що в житті є щось більше,
ніж вечірки, бійки та незаконна фігня.
1990 РІК
Дастін і Скотт пройшли тренінг і стали річковими провідниками.
Влітку вони цим займалися.
Тоді мене осяяло:
«Ого, це те, що справді змушує мою душу співати».
Провідник відповідає за життя людей.
Це дозволило нам обом абсолютно змінити погляд на життя.
Із поганих хлопців
ми раптом перетворилися на дуже відповідальних.
Я дуже хотіла, щоб вони йшли за своїми мріями,
власним шляхом і займалися тим, чим хотіли.
У них все виходило добре.
Його можна було знайти на березі річки,
у спальному мішку, і яке майбутнє його чекало?
Це ж не професія.
Але я змінила думку після того, як поїхала з ним на річку Колорадо.
Я була вражена.
Це була дивовижна поїздка.
Тоді я збагнула, усе зрозуміла.
Річка просвітлила нас із братом.
Направила нашу енергію,
яку ми використовували у негативний спосіб,
на позитивний шлях.
У той час в житті не було нічого, чим я б хотів займатися,
крім річкових сплавів. Мене переконали,
попався на гачок.
Я вперше познайомився з каякінгом через рафтинг.
Пам’ятаю, що я почув про нього від друга.
Він казав: «Рафтинг — це щось на зразок водіння автобуса.
А каякінг — ніби сісти за руль спортивного авто.
Краще керувати спортивним автомобілем». Я відповів: «Так, звичайно».
Для тих, хто нічого не знає про каякінг,
пороги в річці по суті складаються з хвиль, дір,
каменів і течій.
Якщо ви не уникатимете їх — застрягнете.
Каяк може перекинутися.
Якщо ви не зможете його повернути, прийдеться скупатися.
І тоді ви опинитеся на милості річки.
Каяк дає неймовірну можливість навігації по річці,
не так, як інші плавзасоби.
Коли я вперше сів у каяк, мені було дуже важко.
Та це був мій перший тривалий сплав.
З часом стало легше, і мені довелося приймати рішення.
Вступати в коледж
або бути провідником та займатися каякінгом.
Я вирішив зробити останнє,
тієї весни, коли я закінчив роботу провідника,
завантажив свій каяк і поїхав до Бенкса у штаті Айдахо.
А потім — раз! —
гріб на північній вилці річки Пайєтт щодня.
Північна вилка на той час була підходящим місцем.
Саме тоді я зустрів Чарлі Мансі.
Чарлі був королем північної вилки.
Північна вилка річки Пайєтт. Я змусив їх написати це
у водійських правах
і, мабуть, здійснив, коло
700-800 сплавів різної складності на північній вилці.
Скотт Ліндгрен приїхав в Айдахо на тойоті,
яка, здавалося, мала проїзд у пару мільйонів км.
Він однозначно був трохи сердитий.
Дуже хотів займатися каякінгом.
Ми з Чарлі відразу подружилися.
Це сталося природно. Я був старший на 4-5 років,
а він мав вроджений дар.
Мені завжди було дуже комфортно зі Скоттом.
Я знав, що мав надійного партнера, й міг на нього покластися.
На початку 1990 років я їздив до Непалу
й пройшов там дев’ять-десять річок.
Тож, я вмовив Скотта поїхати туди зі мною.
І це було все, що він мав мені сказати.
Я відповів: «Так, я заощаджу всі гроші, які зароблю,
і поїдемо до Азії».
Він поїхав до Непалу одразу після школи.
Було важко його відпускати.
Він дуже зосереджений,
це стало сенсом його життя.
Тоді я зрозумів, що каякінг — це не просто те,
чим займалися в Каліфорнії, Айдахо та США.
Цим займалися у всьому світі.
Я був ще дуже молодий. Мені було 20 років.
Я був дитиною.
Ми завжди намагалися робити те, чого не робили раніше,
так що це додавало ваги.
Я почув про священну гору Кайлас.
ГОРА КАЙЛАС
Вона знаходиться у західному Тибеті.
Уже більше 5000 років люди писали про
чотири великі річки Гімалаїв і Каракораму,
які стікали з льодовиків.
Як тільки ми почули містичні розповіді про Кайлас,
напрямок для мене став очевидним.
Я кину усі свої справи.
Буду з усіх сил намагатися
привести себе у форму й підкорити усі 4 річки.
Насправді це стало мрією.
Коли я повернувся додому з першої поїздки до Непалу,
стиль експедиційного каякінгу
справді створив прецедент у Каліфорнії.
Навесні наступного року я купив дешеву, маленьку відеокамеру Hi8,
саме тоді я зустрів Джона, Віллі та
Чака Кернів вперше.
Неважливо, чи ти каякер,
якщо виріс біля річки,
це зрозуміла річ. Відчуття місця.
Командний дух.
Тоді ще не так багато людей цим займалося.
Коли бачив каякера, це викликало захоплення.
Коли опинявся біля річки, де були інші каякери,
ти знаходив сім’ю.
Як тільки познайомилися зі Скоттом, ми ділилися своїм досвідом.
Він — майстерністю.
Він природний лідер. Без сумнівів.
Скотт звернувся до групи з ідеєю:
«Я засуну камеру між ноги. Пронесу її по річці».
Знаєте, у Джонні була фотокамера,
і Чак підбурював до чогось нового.
Чак виділявся.
Він був рушійною силою для всіх нас.
В той час у світі не було нікого кращого,
було враження, що ми мислили в одному напрямку.
Ви, хлопці, його не розсмішите.
Каякінг з Віллі та Джонні, розумієте.
Вони мої найкращі друзі.
Займатися каякінгом з цими хлопцями, така була ціль.
Рівень енергії підвищується автоматично.
Почуваєшся краще на вершині, коли дивишся вниз
і бачиш своїх братів, що усміхаються з водоверті.
У мене була роль хлопця без камери.
Я мав думати про групу, безпечний одяг і те, що відбувалося.
Так ми визначилися з тим, хто що робитиме під час сплаву.
І почали діяти як команда.
1997 РІК
Це була еклектична група дітей з усього світу,
і ми усі з якоїсь причини
одночасно все бачили.
Ми мали базові знання,
але треба було ще багато чому навчитися.
Я вважаю, то був поворотний момент в цьому виді спорту,
завдяки обладнанню та фільмам мого брата.
Ми поверталися і дивилися відео на відеокамері,
бо до того ніхто такого не знімав.
Тоді ми подумали:
«Давайте заснуємо кінокомпанію».
Можливості були скрізь.
Вперше в історії каякінгу
була група людей, які думали лише про каяк.
Так і було.
Чітко пам'ятаю, як думав:
«Ну, як можна заробити на цьому гроші?»
Ми дивилися фільми про екстремальний каякінг.
Їх було небагато. Фільм Southern Fried Creekin'.
Давайте подивимося, що б ви зробили у такій ситуації?
Ось як можна було це зробити. Почати знімати фільми про каякінг.
Знімання почалося з фільму Good 2 the Last Drop.
Це був чудовий фільм!
Трясця, він був чудовий. Ви його бачили?
Такий наївний, якими були перші фільми,
на той час вони вражали світом бурхливої води.
Так було засновано Driftwood Productions.
Я пройшов шлях від річкового провідника до знімання фільмів для брата.
Він зрозумів, якщо зніматиме добре і виграватиме призи на кшталт Еммі,
заробить більше грошей,
що спонукало до довших поїздок.
Було захоплююче бути їхньою мамою.
Вони ставали досить відомими.
Ми були у потрібному місці в потрібний час.
І цей проект вистрілив.
Давай, Скотте.
Ага!
Бачили? Це було гидко.
То був справді щасливий час. Все у світі було правильно .
У нас були крила.
-Ну як, чувак? -Ти здурів.
Кращий мій спуск. Як щодо тебе, Скотті?
Отже, куди ти зараз їдеш?
Я поїду до Колорадо, займатимусь каякінгом там.
Того літа ми почули про Чорний каньйон Ганнісона.
Це національний парк.
Надзвичайно глибока ущелина на плато Колорадо.
Вирішили, що залишимося ближче до рівня річки.
Ми могли б знайти новий спосіб розгадати цю загадку.
Коли ми спускалися, багато води зникало, треба було перевірити чи можна йти далі.
Чак вирішив піти перевірити.
Він врізався у плаский занурений камінь,
і досить швидко застряг,
опинився по пояс у воді, а потім зовсім зник.
Лише за мить, що я
повернувся подивитись вгору і назад,
Чака захопила вода, сильно вдаривши по спині.
Лише мить, імпульс, не знаю, що то було, розумієте?
Так це сталося.
Я б сказав, що близькість, яка була між Чаком і Скоттом
не схожа на близькість, яка існувала між нами з Чаком.
Ми були братами.
Ми виросли разом, розумієте?
Ми зростали, маючи такі відносини, усі ми.
Того року це була сьома людина, яка потонула,
чотири-п’ять із них були з нашого кола.
Це було просто жахливо.
Думав: «Якого біса ми тут робимо?»
Коли Чак помер,
саме тоді, я думаю, для Скотта справді усе стало набагато серйозніше.
Після цього він став більш грубим.
Емоція, в якій я застряг — гнів.
Я став дуже злий.
Якщо хтось заявлявся не у формі, був психічно нестабільним
або виказав якусь емоційну слабкість,
це загрожувало безпеці поїздки.
Миттєво виганяли.
Замість того, щоб підійти і запитати: «Гей, чоловіче, ти в порядку?»
Ми казали: «Ану зберися, бовдуре!
Якщо не можеш, збирай свої манелі й вали звідси».
Це стандартний протокол, чи не так, преподобний?
Преподобний, відпустите усі мої гріхи?
У нас не було відвертих розмов про те, як почувалися люди.
Ми задавали питання так, як вміли найкраще,
проводили час за пляшкою віскі,
роздумуючи,
але ми не ділилися інформацією про себе.
На початках він розповідав мені,
що у нього було досить тяжке дитинство.
Знаєте, я думаю, що інші вважали його грубим,
і змушували шукати спосіб постояти за себе.
Те, як він це робив, було важко і жорстоко для інших людей.
Я втратив занадто багато друзів, надто багато.
Тому було легко поводитись по-хамськи.
Розумієте? Це було ніби: «Це не для тебе. Кидай цю справу».
Ніхто з нас не знав, як впоратися.
Щоразу, коли ставало важко, я просто біг до річки.
Ви втратили людину, так?
Вам хочеться…
Хочете, щоб він повернувся? Знайти його?
Тож, не веслуючи його не знайдеш.
Найкращим способом зв’язатися з ним було повернення до річки.
Нам довелося знову полюбити каякінг,
відновити те, що започаткували в Каліфорнії для всіх нас,
але значно розширити географію.
Крім того, це робилося заради Скотта, він задавав тон
ну, ви розумієте, чотири річки.
1999 РІК
ТИБЕТ
Вперше, ми справді разом повернулися «в сідло»
на Верхньому Карналі.
РІЧКА КАРНАЛІ ПЕРША З ЧОТИРЬОХ РІК
Ти знімаєш?
Для підкорувачів рік гора Кайлас має особливе значення.
Індуїсти вірять, що коли на вершині Кайласу йде дощ,
вода йде під землю та сім разів кружляє навколо гори.
Вода виходить у чотирьох основних напрямках через Локони Шиви.
На заході тече річка Сатледж, а на півночі — ріка Інд.
На сході протікає річка Цангпо, а на півдні — ріка Карналі.
Ми починаємо нашу подорож з річки Карналі.
Здійснити паломництво до Кайласу,
а потім, сплавитись на каяках по чотирьох великих річках,
на мою думку, це було настільки високо, наскільки можна піднятися у спорті.
Ми дісталися сюди по витоку річки Карналі.
Нас чекає перший сплав на ущелинах Верхньої Карналі.
Це перший день приблизно з 20.
Ми заходимо у воду, нам потрібно сім днів, щоб орієнтуватися у верхів’ї.
Перший каньйон не можна було оминути,
стіни висотою три-чотири км.
Ти в каньйоні, в клятій глушині.
Єдиний вихід - нижче за течією.
Ви самі по собі.
Що там, Скотте?
Невеликий дощ.
Хвилюєшся?
Нічого доброго.
Коли потрапили до серця Карналі,
це була перевірка для всіх.
Але, мабуть, найбільше для Чарлі.
Він дуже переживав, що ми зайшли занадто далеко.
Це… великий каньйон, я вам скажу.
Він був поза зоною комфорту.
Було відчуття, як в зоні бойових дій,
коли я був там, і це бентежило.
Я відчував, що вони сильніші веслярі, і це дійсно зламало мене.
Було дуже важко.
Я бачив багатьох людей.
Я був свідком тих моментів, коли вони йшли геть.
Це не триває вічно. Ви повинні мати внутрішній вогонь.
В ту секунду, коли це стає нестійким, стає й небезпечним.
А потім, ми вийшли з тієї ущелини. Наступного дня
він вирішив, що не піде з нами вниз за течією річки.
Я не думаю, що зрозумів, що це буде назавжди.
Це був страшний момент для нас із Чарлі,
бо тоді я востаннє веслував з ним.
Чарлі розумів історію, стародавню історію.
Це була його мрія так само, як і моя мрія пройти усі 4 річки.
Ось і все, друже.
-Хлопці, бережіть себе. -Ти теж.
Ще зустрінемося.
Я бачив себе наставником Скотта.
Знаєте, у нього більше таланту, ніж у мене, і, Скотту це добре вдається.
Ми були на різних рівнях,
це розбило мені серце.
Нам вдалося фінішувати і саме в той час
я здійснив одну з найкращих подорожей свого життя.
Невдовзі після цього я зустрів Майкі та Аллана
для першого сплаву на річці Сатледж.
ІНДІЯ
Вперше Скотт розповів мені про мрію
пройти чотири річки від Кайласу, коли ми були на Сатледжі.
Якщо порівнювати з іншим видом спорту,
думаю, це як підніматися на кожну з чотирьох сторін найвищої гори у світі.
Одна з особливостей Сатледжу —
800-900-метрова вертикальна скельна стіна і річка, яка протікає внизу.
Я вперше веслував зі Скоттом.
Він міг розчаруватися, бо ми були трохи повільні,
а він звик викладатися на 100%.
Але в кінці ми усі зустрілися.
Іноді масштаб може трохи лякати,
коли знаєте, що над вами тисячі метрів.
Слід рухатися поступово.
Ця поїздка запам’яталася як один із перших випадків, коли я усвідомив,
що річки, якими ми веслували у Гімалаях,
текли проти дамби, а вони від цього руйнуються.
Ця ділянка, одна з найкрутіших, найглибших,
найкращі бурхливі частини затоплені.
Блискуча стрімка вода.
Велика група людей
чекає на святкування з нами тут, у Рампурі.
Ми були дуже схвильовані після Сатледжу.
В основному тому, що ми кожну ніч розмовляли про Цангпо.
Логістично Цангпо
була на зовсім іншому рівні. Просто звір.
Пам’ятаю, я звернувся до Чарлі:
«Гей, слід докласти максимум зусиль на Цангпо,
я хочу, щоб ти приїхав туди».
Тоді я справді захоплювався фотографією,
дорослішав, і займався не лише каякінгом.
Тому для мене було не так важливо підкорити усі чотири річки.
Моїм справжнім призначенням було фотографувати наступне покоління.
Ми з Чарлі були одержимі Цангпо.
Найглибша ущелина у світі.
З одного боку 7294-метрова вершина Гіала-Пері,
а з іншого — 7600-метрова гора Намче-Барва.
Треба було пройти ущелиною 240 км.
Сплавитися на 3658 м
по чомусь, що впадає
у тибетське плато з астрономічною швидкістю.
Тоді там була ще одна команда, група Вітакера.
Я почав переживати, що ці хлопці фінішують першими.
Ті хлопці з'явилися і сіли у каяки,
невдовзі після цього Дуг Гордон пропустив рух,
його кинуло у центр річки, більше його не бачили.
Після цього, як би трагічно це не було,
ми зрозуміли, що нам не слід поспішати.
Ми добре підготувалися, місяцями вдивлялися у супутникові карти,
але були налякані.
Шар за шаром на зразок політичної недоступності,
це стає важливішим за життя дуже швидко.
2002 РІК
КИТАЙ
Там було безліч складових,
я провів багато безсонних ночей, плануючи цю експедицію.
Я продав свою душу на багатьох рівнях.
Щоб досягнути успіху,
мені довелося залучити найкращих з найкращих.
Сьогодні історичний день.
Сьогодні Скотт Ліндгрен, Джонні Керн, Віллі Керн,
Дастін Кнапп, Майк Еббот, Аллан Еллард та Стів Фішер
збираються підкорити річку Ярлунг-Цангпо.
Це буде доволі важко. Річка справді велика.
…виштовхнуло силою течії,
коли я зробив поворот, його вдарило і розвернуло.
Ситуація була дуже складна.
Не знаю, чи Дастін це зняв, але я був добряче побитий.
Потрапив у дірку.
Я думав, що не випливу.
Довгий день.
Ми приблизно за 9 км від Рейнбоу-Фолз.
Цей річковий поріг — вхід до великої ущелини,
основної перешкоди на наших картах.
Була перевірка на міцність.
Був довгий шлях, страждання.
Справжній фестиваль страждань.
Навіть не знаю. Мене це вабило. Подобалося.
Там, наді мною —
одне з найпотужніших місць на Землі,
20-метровий водоспад Рейнбоу-Фолз.
А під ним — 30-метровий,
це наочно відображає потужність Гімалаїв.
Звідси наша подорож пролягатиме іншим шляхом.
Нам доведеться пройти через перевал,
який є основною перешкодою цієї експедиції.
Там була одна з найважчих ділянок.
Раз прослизнувся — і летиш у річку з висоти більше 600 м.
Ніхто не казав, що ми підніматимемось на Намче-Барву.
Я просто сподіваюся, що всі ми впораємося з цією справою,
бо цей сплав буде дуже важким.
Дізнаєшся про людей і чим вони дихають досить швидко,
коли підписуєшся на щось таке, що тяжко зробити.
Наче життя під лупою.
Ми щойно подолали перевал висотою більше 3600 м.
Носії кажуть: «Хлопці, якщо не дасте нам удвічі більше грошей,
ніж збиралися заплатити, ми залишимо вас тут».
Вони погрожували насильством.
Скільки?
Люди збиралися вкрасти усе і нашкодити нам.
Припиніть говорити про чортові гроші! Чуєте?
Думаю, у Скотта закінчилося терпіння.
Тоді я побачив, як йому боліло.
Інші сказали б, що це стрес.
Трясця!
Так? Що ви, в біса, будете робити?
Це мене здивувало.
То був стрес?
Або відбувалося щось іще? Щось коїлося в його голові?
-Ми в халепі. -Ми не в халепі, а в біді.
Але це ще не кінець.
Зараз у нас немає іншого виходу, аніж заплатити їм.
Коли перебуваєте там 25-30 днів,
усе відбувається з трохи іншою динамікою.
Усі набагато вразливіші.
В мене не було перерви за весь час.
Те, що сталося сьогодні, було вперше за десять років поїздок до Гімалаїв,
мене тримали в заручниках і грабували наші 43 носії.
Ми нарешті вирушили до Пайю.
Я думаю, що усі готові піти звідси.
Ми могли б зазнати невдачі тисячу разів.
Щодня траплялося щось,
що загрожувало життєдіяльності експедиції.
Той факт, що нам вдалося, навіть зараз,
коли я згадую про це, просто вражає.
Після повернення з Цангпо,
я був емоційно та фізично виснажений.
Хлопці, доброго ранку! Вітаю!
-Дякую! -Дякую!
Скотте, ми вже сказали, що ви — каякер світового класу.
Але навіть вам було сутужно.
Цангпо, безумовно, відібрав багато сил,
але я скажу, що найважче прийшлося Скотту.
І це все змінило.
Цей вид спорту змушує тримати фокус
днями, тижнями, без кінця,
а потім, коли повертаєшся,
почуваєшся таким виснаженим від усього цього,
єдиним відомим способом цього позбутися була пляшка.
Повернення — одна з найважчих речей, коли опиняєшся в подібних місцях.
Ще гальбу пива!
Це все, що в мене є!
Як увібрати це в своє життя й використати на благо,
а не просто думати: «Я б хотів і досі бути там?»
Отже, ти просто опиняєшся у цій закономірності
щосили веслуєш днями,
повертаєшся, заливаєш пельку, збираєш спорядження і вирушаєш знову,
таке замкнене коло.
Шалений спосіб життя.
Коли закінчується велика експедиція, якій приділяється багато уваги,
перше, про що усі питають — що далі?
Ви хотіли цим займатися.
Вам вже 30, куди вирушаєте наступного разу?
У той час я думав про річку Інд.
Четверту і останню річку.
Я вже підкорив Садледж, Карналі та Цангпо.
Залишалася річка Інд.
Пакистан закритий для будь-якого виду туризму.
Я відчував, що мені треба трохи відпочити
і прийти до тями.
Ось у чому була справа. Я не мав вільного часу.
Ми здійснили успішний тур по США, надіюся, вам сподобається сьогоднішнє шоу.
Я літав по всій країні, презентуючи прем'єру фільму,
мені довелося вести телешоу.
Насправді я не звик до всього цього.
Не знав, як з цим впоратись, і дуже боявся.
Раніше все оберталося навколо каяка.
А потім, раптом, мова зайшла про кіновиробництво.
Для нього це був явний перехід
до більшого бюджету, це змушувало добиватися результатів.
Від вас очікують досягнень.
Люди мають цілий набір очікувань щодо вас.
Це було схоже на повноцінну роботу:
приходилося грати певну корпоративну роль,
залучати спонсорів та шукати гроші.
Я думаю, це був переломний момент для всіх
з точки зору спілкування зі Скоттом та поїздок із ним.
У нас з ним була особлива розмова.
Він сказав: «Мені байдуже, чи підкорю я цю річку.
Мені важливо лише зробити знімки та виплатити іпотеку».
Я ніколи раніше не чув такого від Скотта.
Це суперечило тому, що ми намагалися робити.
Ми справді збиралися легко взяти ту річку.
У наступні кілька років я почав їздити до Африки.
БІЛИЙ НІЛ УГАНДА
Мабуть, фізично і психологічно я був не в найкращому стані,
але ми вирушили до водоспаду Мерчісон.
Щодо подорожей річкою, це була одна з найстрашніших речей, які я робив.
З правого боку річка, що належала Армії опору Господа.
Величезний потік вируючої води.
Найбільша концентрація крокодилів та бегемотів у світі.
Місце, до якого слід ставитися дуже серйозно.
Якщо щось на воді піде не так,
на тебе там може хтось чекати.
Таке напруження у мене було лише раз,
не планую до цього повертатися.
Під час цієї поїздки я бачив, що з братом щось відбувається.
Він був фізично слабший.
Слід було поховати страх.
Він знав, що не може бути тим хлопцем, який підвів групу.
Він знав правила.
Перше, що я помітив — він по-іншому веслував.
І як наслідок,
коли я робив поворот,
починав втрачати просторову орієнтацію.
Я був при свідомості, але ніби не знав, де перебуваю.
Було тяжко перевертатися.
Це було останнє місце у світі,
де б хотілося мати проблеми з поворотами.
Скотт дуже тиснув на людей у групі,
якщо хтось не веслував на рівні, він казав:
«Цього треба висадити».
Отже, на ділянці Мерча вперше,
він сам став тим хлопцем, якому б таке казав.
Я покинув експедицію.
Я сказав собі:
«Відпочину три місяці, а потім відразу повернуся».
Я не міг збагнути, що відбувається. Ходив до лікаря кілька разів,
усі мої життєві показники, здавалося, були в нормі.
Можливо, я просто старію…
Поїздка була напружена.
Але я думаю, інтуїтивно,
я відчував, що щось відбувалося.
Не можливо функціонувати на такому рівні вічно.
Усі хочуть гарантій, так? Хай спробують.
Єдиною річчю,
якою ми переймалися на річці Інд,
була діра в моїй душі.
Тобто, коли йшов, я знав, що вже не повернуся.
І…
Я пішов.
Бачити цю зміну у Скотті,
щоб професіонал, який горів своєю справою,
навіть не знав, чи вона йому подобається.
Він уже не робив особливих успіхів,
так як постійно почувався зле.
Наскільки це шалена зміна, як вона може вплинути на людину.
Він йшов до бару і заходив надто далеко.
Я вживав усе, був «налий ще» хлопцем.
Що-небудь, аби почуватися краще.
А потім, зрештою,
поволі, але впевнено
по одному всі почали йти геть.
І це була чортова в'язниця,
бо я залишився на самоті.
Три місяці перерви від річки перетворилися на довгі вісім років.
2014 РІК
Я був вдома сам,
почала боліти голова.
В очах стало двоїтися. Я почав рухатися.
Потім я втратив свідомість.
Я просто лежав там,
і коли прокинувся, голова розколювалася від болю.
Щось було не так. Треба розібратися, що відбувається.
Я пішов до лікаря.
Розказав йому, що сталося.
Він відповів: «Зробімо знімок».
З цього все й почалося.
Він подзвонив вночі.
і сказав:
«Виявляється, у мене пухлина мозку розміром з маленький бейсбольний м'ячик
в потилиці».
Я впала на коліна.
Один з найгірших моментів у моєму житті.
У Скотта була аденома гіпофізу.
Пухлини гіпофізу виявляються кількома способами.
Сильно болить голова, люди йдуть до лікарні.
Виявляють по знімку.
Найбільшу тривогу викликає можлива втрата зору.
Пухлини іноді кровоточать.
Коли це відбувається, пухлина росте повільно,
але її об'єм швидко збільшується, оскільки кровотеча заповнює простір
і давить безпосередньо на зорові нерви.
Тому, коли люди звертаються зі страшним головним болем
і раптовою втратою зору, потрібна невідкладна медична допомога.
Людина потрапляє до лікарні, їй проводять операцію
зазвичай протягом перших 24 годин.
Його пухлина була дуже велика, давила на зорові нерви,
тому потрібне було оперативне втручання.
На мене чекала восьми-десятигодинна операція на мозку,
і ніяких гарантій не було.
Пухлина зачіпала праву сонну артерію.
Ця операція більш складна, аніж звичайна операція на гіпофізі.
Під час операцій на сонній артерії вона травмується.
Скажімо, якби він став повністю недієздатним
внаслідок цієї операції, так? Яким би був його спосіб життя?
Проте найгіршим сценарієм була смерть.
Я йшов коридором зі своєю сім'єю, а також Джонні та Віллі,
це був найдовший клятий коридор у світі.
Ми дійшли до дверей операційної,
медсестра озирнулася на мене
і сказала: «Ну добре, обіймайтесь, цілуйтесь і прощайтеся».
У мене є його фотографія після операції,
було страшно бачити Скотта у такому стані.
Я не вірю, що хтось може бути непереможним. Особливо після смерті Чака.
Але бачити, що друг підключений до тієї техніки,
стало для нас поворотним моментом: «Добре, а що далі?»
Коли ми її вирізали,
вивільнили зорові нерви,
забрали все, що заповнювало заглибину турецького сідла.
Залишилася пухлина за розміром менша від арахісу.
Є загроза повторного росту пухлини, бо матеріал назовні
сонної артерії було дуже ризиковано чіпати.
Пройшов місяць, у мене в голові прояснилося,
вуха були чисті,
поверталися речі, про існування яких я й не здогадувався,
бо давно їх не відчував.
Коли ви фізично почуваєтеся добре, ваша психіка стабільна.
Але я ні з ким про це не говорив.
І знову повернувся до старого.
Було так, як в часи, коли його підрізали.
Намагався це забути, приховати.
Для нього було дуже важливо, щоб ніхто не знав.
Найпростіший спосіб не долати проблему —
це придушити почуття в собі, закритися.
Це насправді ні з чим не порівняєш, правда ж?
Усе залежить від здатності сприйняти подібне.
Я бачив свою пухлину як слабкість.
А я ніколи не був слабаком.
Вразливим бути дуже страшно,
особливо, коли усе життя боровся, аби бути в безпеці.
Чим краще я почувався фізично,
тим більше погіршувався мій психологічний стан.
Пухлина гіпофізу давить на гіпофіз.
Ця залоза допомагає відчувати щоденне самопочуття.
Гормони швидко не відновлюються. Часом не відновлюються зовсім.
Тож, я кажу пацієнтам:
«Ви можете почуватись мляво. Може з'явитись депресія».
Потрібні місяці, щоб організм перелаштувався.
Скотт ледарює та чекає, коли час робити знімки,
а тоді: «Чекайте ще шість місяців». Мусиш підлаштовуватися.
І те, як він поводився, не було позитивним для його пухлини.
Завжди важко запитати друга: «Чи тобі важко?
Як ця довга повільна дорога після тієї пригоди в горах?»
Як з цим можна примиритися?
Я просто кричав про допомогу, але не знав, як цього попросити.
Переломним моментом для Скотта стало
я ніколи йому цього не казав,
перебування на дні, решт за водіння в нетверезому стані…
Того ранку я поїхав по нього до в’язниці,
ми верталися додому, і, я думаю, що йому було дуже боляче.
Арешт врятував йому життя.
Я завжди вважав,
що Всесвіт об’єднує людей не просто так.
Я пам’ятаю нашу першу зустріч.
Нас із Скоттом познайомив спільний друг.
Ми зустрілися на лижному пагорбі. Було побачення наосліп,
і, безумовно, виникла симпатія.
Коли ми вперше зустрілись,
було важко, бо Скотт одужував після операції на мозку.
У неї була інтуїція,
вона змогла знайти до мене підхід.
Я відразу в неї закохався.
Моїй милій Патріції, я дуже тебе люблю.
У нас була пристрасна, неймовірна любов.
Він оповив мене атмосферою захисту та сили.
Без сумнівів, ми обоє зцілювалися шар за шаром
нашої спільної історії.
Але все-таки між нами був океан.
Я почувалася наче в пастці, зустрівши любов усього свого життя,
не могла до нього достукатися.
Не розуміла, чому він не підпускав мене до себе,
я думаю, що спосіб мислення, який був потрібен для підкорення річки
також перейшов на стосунки, і змушував його відгороджуватися.
Якщо у мене був поганий день, або я дзвонила плачучи,
він казав: «Дідько, зберися, Тріш!»
Вона підійшла до мене і сказала:
«Я так більше не можу.
Ти абсолютно емоційно недоступний».
Я думала:
«Ми повинні знайти іншу мову для спілкування».
І в той час я його заохочувала
розпочати терапію наших негативних моделей поведінки у стосунках,
як і чому саме так ми себе проявляємо.
Кому потрібна терапія?
Більшу частину своєї молодості я висміював цю фігню.
Було багато речей з його дитинства.
Було стільки всього, що стало ясно,
що над цим треба було працювати у стосунках.
Я вже почав думати над тим, щоб здатися,
і в ту мить я
слухав, що вона хотіла сказати, і гм…
Попросив допомоги.
Дуже повільно я почав розмовляти.
Чим більше я говорив про це,
тим легше мені ставало.
Я відчув, що вразливість — це сила. Це була не слабкість.
І вразливість веде до ліпшого.
Він почав серйозно займатися йогою та медитувати,
а ще став багато читати, що одночасно
можна керуватися серцем й бути запеклим спортсменом.
У якийсь момент він вже не міг жити за завісою.
Він побачив користь у тому, що вийшов із того стану.
І заявляючи про себе,
не тим, чим він раніше займався,
не своїми досягненнями, не пір’ям на капелюсі,
але більше так: «Ким я є зараз? Яка моя правда?»
Тепер я зцілювався не лише фізично,
але й психічно та духовно.
Йому хотілося знову займатися каякінгом.
Я не думаю, що розуміла до кінця
або могла зрозуміти глибину того, що це для нього означало.
Єдине, що йому залишалося — повернутися в «сідло»
і знову бути спортсменом.
Я просто сказав собі: «Вставай з ліжка і йди.
Не турбуйтеся ні про що, крім того, як знову
сісти в каяк. Примусь себе це зробити».
Я повільно почав повертатись до каякінгу.
У перший місяць все було скромно.
Я багато плавав.
Пропускав багато рухів.
Мені регулярно добряче діставалося.
Це було буквально як починати з нуля.
Але потім мені стало легше.
Усе більше нагадувало другу природу.
Я знову відчув любов
від повернення річки в моє життя.
Приходив до тями.
Я мав повернутися до північної вилки ріки Пайєтт.
Туди, де все починалося, на місце, яке так багато значило для мене.
Я збирався їхати до північної вилки,
і до мене підбіг хлопець, так я зустрів Аніола.
Я знала, що він один із найкращих каякерів світу.
-Він запитав: «Їдете до річки?» - Я відповів: «Так».
Він вимовив: «Класно. А можна з вами?»
Я згодився: «Без питань, малий. Залазь»
У минулому, так, він був кумиром.
На нього слід рівнятися.
За годину їзди згадалося багато історій.
Ми говорили про те, що він хотів веслувати чотирма річками.
Він запитав: «А яка четверта річка?»
Це було того року, коли я мав їхати до Пакистану.
Він запросив мене на річку Інд.
У мене аж мурашки побігли по спині.
Я не повірю в це, доки не поїду, але так, зробімо це!
Те, що Аніол зробив для мене,
я ніколи не робив би для когось в моїй ситуації.
Він прийняв мене назад і дозволив навчитися того, про що я забув.
На початку він був для мене кумиром.
Знаєте, великий Скотт, геніальний каякер, легенда.
Минали місяці,
він став мені дійсно хорошим другом.
Я провів більшу частину своєї кар'єри займаючись каякінгом,
виганяючи людей за будь-яку слабкість. І ось я тут,
безумовно найслабша ланка,
а мої друзі з каякінгової спільноти мене не вигнали.
«ПАДІННЯ СКОТТА» КАЛІФОРНІЯ
20 РОКІВ ПІСЛЯ ПЕРШОГО СПЛАВУ
Я вирішив, якщо постраждаю, значить не судилося.
Якщо помру, нехай так.
І саме тоді робота справді почала давати свої плоди.
Це божевілля. Я до дідька вдячний вам, хлопці.
Чорт забирай!
Я надіявся, що купка 20-річних дітей
поверне мене у форму
для підкорення річки Інд.
Я готовий піти на МРТ.
Так я живу, це головна подія року.
Я пішов і зробив знімок,
в основному таким чином дізнаюся, чи стабільна моя пухлина.
Доктор Цзянь зателефонував мені і сказав:
«Гей, пора робити опромінення. Ваша пухлина росте».
Пам’ятаю, вони пояснили, через що йому треба буде пройти,
опромінення та різні варіанти лікування.
Чітко пам’ятаю, тоді Скотт сказав: «До дідька!»
Я скасував усі прийоми з лікарем.
Не хотів знати. Мені було байдуже.
Єдине, про що я думав, як
безпечно підкрити річку Інд.
Все, що мене хвилювало.
Я думаю, саме Пакистан поставив крапку в наших стосунках.
Дякую, що відпустили. Господи!
Мені чи Господу?
Всім: тобі, Господу, моєму тілу,
мозку, пухлині. Всім. Це так добре.
Саме у цей момент він твердо вирішив,
що ніхто і ніщо не завадить йому підкорити Інд.
І тоді я подумала,
що не лише живу з чоловіком, хворим на рак мозку,
він збирався ризикувати своїм життям ще й іншим способом.
Сидіти склавши руки і чекати, що з цього вийде?
Ми постали перед вибором,
чи продовжувати ці стосунки,
чи розійтися, поважаючи один одного?
Думаю, ми обрали останнє.
А Скотт вирушив підкорювати річку.
Пані та панове, дякуємо, що летіли з нами…
До чого все це призведе, ось найбільше питання за всю історію.
2017 РІК
ПАКИСТАН
Я до біса боюся опромінення
та другої операції.
Я боєць, і буду боротися,
але, якщо я втрачаю контроль, у мене зносить дах.
У мене немає сумнівів,
що Інд — найважча річка, якою я сплавлявся.
І не тільки через величезну кількість порогів.
Там 200 порогів п'ятого рівня.
РІЧКА ІНД ОСТАННЯ З ЧОТИРЬОХ РІК
Тривалість, щоденне перебування, перемога над собою та закритість ущелини.
Бути тут зараз — сюрреалістично.
Враховуючи мій стан, те, що забув,
і що я пережив, я вже не думав, що це станеться.
Я здався.
Операція на пухлині була єдиним принизливим випадком,
який траплявся зі мною. І раптом,
з’ясовується, що моя пухлина знову росте,
це був ще один дуже принизливий момент.
У мене є наступні вісім-десять днів, щоб скласти все докупи.
Я дуже радий і дуже вдячний.
Ну, чудово, що Скотт з нами.
Це кульмінація справи усього твого життя, і мати можливість поділитися цим з ним,
людиною, якою я так захоплююсь, це справді унікальний досвід.
Я ніколи не зустрічав Скотта до нашого прибуття до Пакистану.
Я не знав про його хвороби чи проблеми, які він мав останні кілька років.
Він так довго був поза сценою.
Це не йшло з голови.
Я думав: «Невже він ще це робить?
Чи може він вийти вперед та підкорити Інд?» Ми не купатимемося в холодній воді.
Інд — це вершина.
Залишається той факт, що після поїздки,
вдома, він піде на МРТ, щоб перевірити ріст пухлини.
Можливо, він не житиме так довго, як нам би хотілося.
Починаємо.
Я, безумовно, несу відповідальність за керівництво командою,
допомогаю з нашим рядом та знаю, куди ми йдемо.
Я впевнений, що знаю найважливіші ділянки,
але там пара сотень порогів.
Деякі пороги йдуть підряд,
тож, якщо пливти на вершині порогу,
вріжетеся в наступний,
це створює відчуття, що там постійна небезпека.
Ти постійно ризикуєш.
Ти завжди на межі, а це сильне напруження.
Не існує веслування без наслідків.
Нічого собі. Чорт!!
Тримайся за це. Хапайся.
Хапайся!
Я не можу тебе затягти. Вибач. Вилазь.
Коли Аніол плавав, я думаю, ми всі зрозуміли,
якщо йому довелося плавати, будь-хто з нас може.
Особисто для мене це змінило ситуацію.
Тоді усім було страшно взяти на себе відповідальність.
Нам хотілося зігрітися та добре відпочити,
і продовжити наступного дня.
Не було жодного тиску робити те, чого мені не хотілося.
Я просто збираюся слухати своє серце.
Сподіваюся, що доберуся до фінішу цілим.
Я вже не в стані прокладати дорогу.
Я радію з того, що просто повернувся на дорогу.
Я зараз почуваюся дуже маленьким.
Гей!
Чорт!
Пороги складні та довгі.
Це просто великий пазл. Ми просто повільно його складаємо.
Навколо було кілька течій, масивні наскрізні діри,
якщо в них потрапити, точно скупаєщся.
У будь-якому виді спорту є покоління, які створили прецедент,
які зайшли так далеко, як тільки можна
доки не з’явиться хтось молодший, більш креативний,
хто слідкував за тим, що ти робив з самого малку.
Зараз я веслую з усіма цими дітьми,
які підняли даний вид спорту на такий високий рівень.
Знаєте, я відчуваю, що росту, і знову вчуся.
Кожна людина в цій експедиції була неймовірною.
Усе інакше, відтоді як я був у їхньому віці.
Его не було задіяне.
Це було просто чудово!
Найбільш підтримуюча експедиція, в якій я брав участь.
Мати можливість сприйняти це, заохотити таку поведінку,
і бути частиною її — це честь на даному етапі мого життя.
Бачити Бенні, спостерігати, як круто Аніол проїхався річкою.
Я був вражений, приголомшений.
БЕННІ МАРР
Я об'їздив багато місць у світі, і я їх усі люблю.
Але це місце особливе для мене, унікальне.
Я почуваюся як вдома. А річки, гори, добрі люди —
все це у поєднанні створює чудове місце, куди хочеться їхати,
бо ця місцевість не схожа ні на що досі бачене.
Будьмо, брате!
Дякую!
Будьмо, друже!
Блін, це прекрасно.
Ми вже ось-ось потрапимо на найскладнішу ділянку порогів,
вже не можу дочекатися. Трохи нервуюся.
Відразу нижче за течією були пороги, на які я чекав.
Це називається «Потреба швидкості». Так лякає.
СКОТТ ЛІНДГРЕН
Я намагався контролювати все.
Саме тоді я зрозумів, що не можу контролювати свою пухлину,
Я просто віддався потоку життя.
Більше не намагаюся контролювати усе для отримання результату.
Я просто йду за своїм серцем.
Це дало мені стільки свободи.
ГИРЛО РІЧОК ІНД ТА ГІЛГІТ
Так, друже.
Ми це зробили!
Спасибі, друже!
Четверта! Чудово, старий!
-Я радий, ми це зробили. -Дуже дякую.
Краєм ока я бачив, що Скотт просто…
Він опустив голову на палубу.
Я зрозумів, як важливо було йому
врешті пройти цю четверту річку. Знаєте, це була 20-річна подорож.
Чорт забирай!
Я ніколи б не подумав, що все вдасться.
Нам вдалося.
Ця історія правдива.
Коли я повернувся з експедиції на Інд, пішов на МРТ.
Я думав, що пухлина виросла.
Стовідсотково.
Казали, якщо вона починає рости, то вже не зупиняється.
Я пішов на МРТ,
з хвилюванням чекав, щоб почути, наскільки вона виросла.
Мені зателефонував доктор Цзянь:
«Гей, я хочу повідомити вам, що…
ваша пухлина припинила рости».
Я не міг повірити у те, що щойно сталося.
Це просто неймовірно, що каякінг
і відкритість до людей навколо
може вплинути на ріст пухлини,
чи щось подібне.
Уявіть собі!
Врешті я прийшов до того, що спочатку розглядав як…
слабкість, і саме це мені зашкодило.
Тепер я згадую це.
Найкраще, що зі мною траплялося.
І я тут, щоб жити й розповідати про це.
Скотт бере участь у медичному дослідженні: як перебування на свіжому повітрі
і терапевтична подорож могли вплинути на ріст пухлини.
Він продовжує розповідати свою історію зцілення людям по всьому світу.
Битва з пухлиною триває.
Проте лікарі вважають, що він проживе довге і здорове життя.
Він досі займається каякінгом круглий рік.
Він дивовижний хлопець.
Дуже хороший!
Ага, добрий.
Переклад субтитрів: Тетяна Реббекі