Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"МУЗИКАТА ПРОНИКВА В НЕБЕТО" - БОДЛЕР
Гледате "Имам тайна" благодарение на "Уинстън" -
най-продаваните и най-вкусните цигари с филтър.
Вкусът на "Уинстън" е на истински цигари.
Благодарение на "Уинстън", гледате най-доброто шоу - "Имам тайна".
А сега, поради причини, които сами ще разберете,
господинът вляво от мен ще наричаме г-н Хикс.
Ще ви разкрия само, че е от Уелс.
Уелсец е и музикант.
Продължаваме след 20 секунди.
Колко хероин купувате дневно?
29 грама, четири или пет долара...
Левитаун, САЩ. Внимателно планираната общин...
Предаваме от Далас, Тексас. Президентът Кенеди официално...
Едно, две, три.
Това е Джон Кейл, музикант и композитор.
Миналата седмица участва в удивителен концерт.
Кое беше необичайното в този концерт?
Продължи 18 часа.
Сещате ли се каква е тайната на г-н Шензър?
Той единствен от публиката издържа пълните 18 часа.
А защо го прави?
Защо изсвирването на това отне 18 ч и 40 мин?
Тук има инструкции от композитора Ерик Сати.
В тях пише, че това произведение
трябва да бъде повторено 840 пъти.
Защо някой би казал, че трябва да се изсвири 840 пъти,
за да е завършено? - Нямам представа.
ЛУ
Ветре, ветре, повей.
"Чувствам се така, сякаш съм в кинотеатър.
Дългата ръка на светлината разсича мрака и се върти."
ГОВОРИ ЛУ РИЙД
"Очите ми са приковани в екрана.
Кадрите са изпъстрени с точки и лъчи.
Анонимен съм и съм забравил себе си.
Винаги става така, когато ходиш на кино.
То, както казват, е наркотик."
В мечта, която вятърът довява до мен.
Заживяхме на Лонг Айлънд, като бях на 4. Лу ще е бил на 9.
ГОВОРИ МЕРИЛ РИЙД УИНЪР
Живеехме в едно от предградията, Фрийпорт.
Преместването от Бруклин в тази изолирана провинциална общност
беше труден преход за него.
В обятията ми.
Ветре, ветре.
Мама беше домакиня.
Баща ми искал да стане романист, писател.
Баба казала: "Не, ще станеш счетоводител". И той станал счетоводител.
Те са обобщен образ...
ГОВОРИ АЛАН ХАЙМАН
...на семейство от 50-те, в което бащата е знаещият.
Не мисля, че е бил близък с баща си. Той е работел.
Не е бил от родителите, които играят на топка с децата.
Не знам какво е очаквал баща ми от Лу.
Може би е мислел, че ще поеме бизнеса.
Несъмнено, амбициите му за мен бяха да се науча да готвя добре пилешка супа.
Рядко ни водеше на цирк, в музей. Нямаше такива работи.
Знам, че вече я няма, но любовта ми...
Започнах да уча музика на класическо пиано.
ГОВОРИ ЛУ РИЙД
За първи път хванах китара на 10-11 г. Взех един урок.
Мисля, че занесох "Блу Суейд Шуз" и казах: "Научете ме да я свиря".
Не мисля, че това им беше работата. Така приключиха уроците ми по музика.
Научих се да свиря на китара, слушайки плочи.
Ду-уап. "Парагонс", "Джестърс", "Диаблос".
И рокабили.
Лу все ми повтаряше, че от малък искал да стане рок звезда.
Още от гимназията.
Когато бях на 14, направих първия си запис - "Лийв Хър фор Ми".
Най-голямото ми разочарование бе нощта,
когато Мъри Кей трябваше да я пусне по радиото,
но се разболя.
Вместо него я пусна Пол Шърман и това направо ме съсипа.
Всички седяхме до радиото.
Получихме чек за 2,79 долара.
Оказа много повече, отколкото изкарах с "Велвит Ъндърграунд".
Вземи всички цветове...
Имаше един клуб, "Хейлофт", ходеше да свири там сам.
Остави ме, скъпа.
Знаеше се, че е нощен гей клуб.
Веднъж го попитах защо иска да свири по гей клубове.
Каза, че хората там били готини.
Моля те, остави ми я. Остави моята любима.
Бандата имаше изяви в града. Той още беше в гимназията.
ДЖОН
Това определено създаваше проблеми вкъщи.
Живеехме в къщата на баба.
Тя беше националист до мозъка на костите си.
Дразнеше се, че майка се бе омъжила за англичанин...
ГОВОРИ ДЖОН КЕЙЛ
...и че не говореше уелски.
Той не само беше англичанин, но и миньор.
Тя години наред се бореше децата да не поемат по стъпките му.
Беше се постарала всичките й момчета и майка ми да се образоват.
Като се оженили и баща ми се нанесъл, баба забранила да се говори на английски.
Докато не научих английски в училище на 7, не можех да говоря с баща ми.
Антипатията, която придобих от баба, беше някаква форма на омраза.
Малко мрачна.
Отначало майка ме учеше да свиря на пиано,
докато стигнах етап, в който ме прехвърли на друг човек.
Да, тя ме подкрепяше.
Говоря за времето, когато бях на 6-7 години.
Въображението ми живееше чрез радиото.
Вече бях открил как да го използвам -
слушах всякакви чуждестранни предавания.
Слушах "Суис Романд" и "Радио Москва".
Когато постъпих в класическа гимназия, там имаше оркестър. Исках да свиря в него.
Отидох да търся цигулка, но нямаше.
Но пък имаха виола, затова взех нея.
Имаха пиеси на Бах, виолончело пиеси за виола.
Беше много хубаво. Така научаваш тънкостите.
Но имаше и капричия на Паганини...
Смаях учителя си, като казах, че ще науча всичките капричия на Паганини.
Направиха операция на гърдата на майка.
Тя изчезна в една изолирана болница,
чиито външни стени бяха високи близо осем метра.
Баща ми ме водеше там и ме повдигаше.
Тя изчезна.
Започна да става страшно. Бях оставен на самотек.
Баща ми продължи да ходи на работа. Аз се почувствах изоставен.
Не можех да говоря за случващото се, нито с баща ми, нито с майка ми.
Започнаха да се възползват от мен, а не знаех какво да правя.
Имаше една пиеса. Помнех как започва, но не и как свършва.
Затова импровизирах края.
Справих се доста добре с края на пиесата.
Дадох всичко от себе си и се справих.
Като излязох от стаята, отначало бях много уплашен.
Не знаех какво ще стане, но тогава то се случи.
Моментът настъпи.
Това силно ми повлия и отрано разбрах
как да се измъквам от проблемите.
Не е проблем да се страхуваш какво ще стане.
Така се роди импровизацията.
КРАЙ
Вниманието ми бавно се отмести към плановете ми за бъдещето.
Мисля, че взех практично решение.
Казах си: "Искам да стана диригент".
Беше ясно и, че трябва да се измъкна от долините.
Тук нямаше бъдеще. Нямах търпение да се махна.
Ако не беше случаят, когато се уплаших до смърт
и трябваше да свиря и елегантно да довърша нещо...
Това много ми помогна.
НЮ ЙОРК
Ти уби своя европейски син,
плю на хората под 21 години,
но сега сините ти коли ги няма.
Най-добре е да се сбогуваш. Хей, хей, чао, чао.
По време на войната артистите бягаха в Ню Йорк.
ГОВОРИ ДЖОНАС МЕКАС
Така че това беше среща на Ню Йорк
с най-добрите артистични умове на Париж и Берлин.
Вземи си довиждане. Клоуните ти се сбогуваха с теб.
Ню Йорк в края на 50-те. А сега отиваме в 60-те.
Докато френската "Нова вълна" си имаше "Синематик франсез",
ние имахме 42-ра улица.
Всяка вечер ходехме там.
Имаше 15, не, може би 20 кина.
По това време всички изкуства
и начинът на живот започнаха да се променят.
Достигнаха връхна точка през 60-те.
Не сме част от субкултурата или контракултурата. Ние сме културата!
Художници, музиканти, режисьори.
Те не желаеха да разказват само истории.
Поетичният аспект на киното го издигна до нивото на другите изкуства.
В началото на януари 1962 г.
моето студио "Филммейкърс Кооператив"
стана средище на всички режисьори и продуценти.
Всяка вечер имаше прожекции.
Точно там се навърташе Анди.
Но аз не знаех, че е той.
Той просто седеше на пода с останалите.
Именно там се срещна с първите си суперзвезди
като Марио Монтес, Джак Смит и Джерард Маланга.
Това беше филмовото му училище.
Постъпих в "Голдсмитс".
ДЖОН КЕЙЛ
Той беше образователна институция със свободна програма.
Хъмфри Сърл ми преподаваше уроци по виола и композиция.
Той разбираше Кейдж и всички онези хора, които ме вълнуваха.
Джон Кейдж и "Разходка по водата".
Джон Кейдж беше водеща фигура в авангардизма,
в музиката, в Ню Йорк и в Америка.
Но смятам, че Ла Монт се готвеше да продължи делото му.
Получих стипендия "Бърнстийн". Платиха за пътуването ми и всичко.
Ти си в обкръжението на... Г-жа Кусевицки още е жива.
Тя прави следобедни соарета за студентите.
Не позволяваха да свиря заради агресивното звучене.
Шефът на програмата Хари Краут попита дали в пиесите има агресия.
По-голямата част от пиесата беше вътре в пианото -
удари в него и подобни. И тогава хванах една брадва.
Помня как един от седящите на предната редица стана и избяга.
Това беше г-жа Кусевицки. Тя се разплака.
Аз казах: "Много съжалявам, че..."
Разстрои се за кратко, но спокойно.
Заведохме я да пием коктейли и тя се оправи.
Вече познавах Корнилиъс Кардю и излизахме заедно.
Бях намерил човек, който разбираше за какво говоря.
Корнилиъс познаваше Ла Монт.
Ла Монт Янг вървеше по стъпките на Джон Кейдж.
Отивайки на "Тангълуд", можех да срещна Ла Монт.
Стигна се до разпад.
ХЕНРИ ФЛИНТ
Това вече не беше музика.
До другата седмица.
Щом човек се запознаеше с Ла Монт, беше дотам.
Всеки иска да се прави на голяма работа. Да се изфука.
Аз правех нещо, целящо...
ЛА МОНТ ЯНГ
...възвисяване на духа.
Никой преди мен не беше писал пиеса
само с дълги, непрекъснати тонове.
Джон беше от Уелс.
Написа ни... Написа ни писмо от...
От Уелс или от Лондон. - От Обединеното кралство.
МАРИАН ЗАЗИЙЛА
От Обединеното кралство.
Каза, че искал да учи тук и... - Да.
Ние се съгласихме. - Естествено.
Отидох в Ню Йорк чак през 1963 г.
За първи път бях там и бях ужасен. Беше...
От тротоарите се вдигаше пара.
"Майко мила. Противен град."
ЧЛЕНСКА КАРТА, ПРОЛЕТТА НА 1957 ГОДИНА
Монотонните звуци на Ла Монт ми вдъхваха увереност.
Пак се върнахме в музиката.
Фокусирахме се върху онова, което щяхме да чуем.
Чувахме монотонни звуци, но така изучавахме естествената хармония.
Лу ми се обади и ми каза, че е в дълбока депресия.
ГОВОРИ АЛАН ХАЙМАН
Каза, че е на лечение.
Смяташе, че чрез шокова терапия родителите му искат да го направят хетеро.
Познавайки родителите му, изобщо не му повярвах.
Каквото и да искате да попитате -
дали е бил с клинична депресия, дали е прекалявал с наркотици,
мисля, че времето, в което живееше, не му помагаше.
Навремето оказваната помощ беше отричане.
Въпросите за Лу от онзи период, ме разстройват.
МЕРИЛ РИЙД УИНЪР
Заради съществуващите погрешни схващания.
А и защото нито за него е добре, нито за родителите ми.
Опростенческо и преувеличено е да се мисли, че обяснението е лесно.
Трябваше да учи в Нюйоркския университет. Изкара около семестър и половина.
Обади ми се и каза, че ще се премести в "Сиракюз".
Когато се премести в "Сиракюз", стана друг човек -
навъсен, враждебен.
Бунтуваше се почти срещу всичко.
Много ми беше трудно да го разбера.
Надрусвахме се и забивахме.
Свирехме Рей Чарлс. Понякога и Франки Лаймън. Свирехме...
РИЧАРД МИШКИН
Свирехме по братства, сестринства и барове.
ГОВОРИ ЛУ РИЙД
Изобщо не ни биваше, затова често си сменяхме името.
Никой не ни наемаше два пъти.
Понякога пропусках да се включа или свирех друга част.
Той откачаше.
АЛАН ХАЙМАН
Обръщаше се и удряше цимбала с все сила.
Нямаше никакво търпение
с онези, които не бяха идеални и не свиреха нотите точно.
Имахме изява в университета "Сейнт Лорънс"
на корабче по река Сейнт Лорънс.
Лу каза: "Няма да свиря на кораба". Аз отвърнах: "Трябва да свирим там".
Той каза: "Няма". Бум!
Удари един стъклен панел и си разпра ръката.
Наложи се да го заведем в болница. Зашиха го.
Ако не греша, беше дясната му ръка.
И той каза: "Майната ви, не мога да свиря".
Отвърнах: "Пей. И без друго не те бива с китарата.
Пак ще участваш".
Така и стана.
В много отношения бе като 3-годишен.
Хей, хей, въртележка.
Направихме демо запис, наречен "Йор Лав".
Твоята малка любов.
Твоята любов, твоята малка любов.
Преди да ме обикнеш, не бях и помислял, че съм истински мъж.
Отидохме на среща в града
с един мъж, който хареса някои от демо записите на Лу.
Обърна се към Лу и го попита:
"И какво искаш да направиш? Какво искаш да постигнеш?".
Той отвърна: "Искам да съм богат и да стана рок звезда.
Ще стана богат и ще стана рок звезда, независимо дали ще харесаш музиката ми".
На повечето места не се чувстваше удобно.
ШЕЛИ КОРУИН
Ако не се чувстваше удобно,
той използваше това, за да накара и другите да се чувстват така.
Това го успокояваше.
Не знам защо, но беше ужасно несигурен.
Мисля, че беше такъв през целия си живот.
Все се гневеше на хората, които го отхвърляха.
Затова пръв слагаше край на приятелствата.
В тъмната църква на музиката, която по суша и море не е сама,
а процъфтява във въздуха, скрит в дълбините на ума.
ГОВОРИ ДЕЛМОР ШУОРЦ
Модели на повторението и действието, последователност на химните,
движещи се с великолепието на сигурността,
за да разтворят неразтворените завеси...
Започна да излиза с Делмор.
Най-много се възхищавах на Делмор Шуорц.
Изучавах поезия с него, но не само това -
поразителните малки есета и късите разкази.
Бях удивен, че някой може да прави това, използвайки простичък, ежедневен език.
Делмор Шуорц смяташе, че Лу има огромен талант.
Всъщност публикува няколко негови стихотворения
в "Евъргрийн Ривю".
Поезията му изобилстваше с хомосексуални теми.
При това много мрачни.
Идеята да се среща с мъже в обществени тоалетни,
да прави секс с мъж до писоара и да разказва това в стихове...
Когато прочетох едно от тези стихотворения,
му казах: "Лу, какви са тези простотии?
Откъде ти хрумва тази унизяваща идея за секс?".
Той ми отвърна: "Ако не е мрачно и не е унизяващо, не е секси. Не е секс".
И допълни: "Ти няма как да го разбереш. Превръщаш се в републиканец".
В Деня на благодарността или на Коледа отидохме в "Хейлофт".
Не помня много, освен че беше гей бар.
Имаше едно момиче на име Екшън. Опита се да ме свали с нея.
Казах му: "Не съм лесбийка. Не искам да експериментирам, не ме интересува".
А той отвърна: "Върви да танцуваш с нея". Съгласих се.
Май ме заведе там, за да видя къде ходи и какво прави.
Питаха ме защо не ме е вълнувало това. Защо съм с него, щом е гей.
Отговарях, че това няма общо с мен.
Че не ревнувам и това не ме притеснява.
По-плашещо беше шофирането из Манхатън, до Харлем,
за да вземем... май беше хероин.
Отивахме до 125-а и "Сейнт Никълъс". Качвахме се в един блок.
Много обичаше да ме води по опасни места.
Измисляше си сценарий,
който му осигуряваше материал за писане после.
Постоянно пишеше.
Все пишеше разкази или текстове за песни, или песни.
Но винаги твърдеше, че няма разлика
между това да пишеш книги и текстове за песни.
Седемнайсет броя Вознесенски пъшкат, но без глас.
Виковете ми са разкъсани
върху километрична магнитна лента и безкраен червен език.
В колежа бях под силното влияние на Гинзбърг.
"Вой", "Кадиш".
"Голият обяд" на Бъроуз.
"Последният изход за Бруклин" на Хюбърт Селби-младши.
Мислех си: "Това искам да правя, освен да свиря на барабани и китара".
"Не знам къде отивам,
ще опитам да стигна до кралството,
защото, като вкарам игла във вената си, това ме кара да се чувствам мъж.
Да ви кажа, нищо вече не е същото,
щом в мен запрепуска хероинът. Чувствам се като син на Исус.
Предполагам, че не знам. Предполагам, че просто не знам."
Вероятно в поведението на човека,
добро или лошо, няма друг проблем, който да съществува толкова отдавна,
но да е така неразбран, като хомосексуалността.
Кое е най-голямото сексуално престъпление?
Да вървиш срещу природата.
А какви са наказанията за такива престъпления?
Максималната присъда е 20 години в щатски затвор.
Арестуваха ни, защото ходехме по барове.
Голяма работа. Беше нормално.
КАФЕНЕ "САН РЕМО"
Имаше един бар, наречен "Сан Ремо". Всички в него приличаха на гейове.
Изключително умни и креативни.
ДАНИ ФИЙЛДС
Оказа се, че са Едуард Олби, Анди Уорхол и Джаспър Джоунс.
В центъра на това беше избухващият творчески свят.
Пари, партита, власт.
Киното процъфтяваше.
Нюйоркският филмов фестивал, "Линкълн Сентър".
Всичко това се случваше в средата на 60-те.
Беше скандално... Преувеличена кемп естетика.
Кемпът беше нещо, с което се заиграваш,
както правеше Джак Смит.
В НАЧАЛОТО НА 1964 Г.
Ло, вечерта беше изключително свръхстимулираща
в навечерието на края на света.
КЕЙЛ ЗАЖИВЯВА С ТОНИ КОНРАД НА УЛ. "ЛЪДЛОУ" 56
На ул. "Лъдлоу" 56 аз, Джак Смит, се запознах с Ангъс и Тони.
И РЕЖИСЬОРЪТ ДЖАК СМИТ ЖИВЕЕ ТАМ, КАКТО И МНОГО АРТИСТИ И МУЗИКАНТИ
Тони Конрад взе жилището на "Лъдлоу".
ГОВОРИ ХЕНРИ ФЛИНТ
То стана много важно място.
"ЛЪДЛОУ", "ГРАНД"
Не исках да съм част от икономиката...
ГОВОРИ ТОНИ КОНРАД
...затова заживях в апартамент, който струваше 25,44 долара месечно.
Щом пресечеш и се забелязваше странна промяна -
от документалния, авангарден начин на живот на Долен Ийст Сайд
във, по онова време, официалната художествена сцена на бъдещото Сохо.
Джак се премести при него.
Съседи им бяха Пиеро Хеликзър и жена му Кейт.
Тогава Ангъс Маклийс се върна в Ню Йорк
и се озова в третия апартамент на същия етаж на "Лъдлоу" 56.
В сградата живееше и Марио Монтес. Джон...
Джон Кейл се нанесе при Тони.
Но ядрото на ул. "Лъдлоу"...
ГОВОРИ ЕЙМИ ТОБИН
...се превърна в "Дрийм Синдикейт" с Ла Монт Янг.
Ла Монт, Мариан, Тони и аз
година и половина правехме това всеки ден по час и половина.
Аз свирех монотонно. Това беше дисциплиниращо
и откриваше път към много възможности.
Всяка честота се възприема...
ГОВОРИ ЛА МОНТ ЯНГ
...в различна точка на мозъчната кора.
Като създадеш група от постоянно повтарящи се честоти,
това води до много силно и дълбоко психологическо състояние.
Чуваш детайли в хармонични серии,
които са изключително красиви и необикновени.
Започваш да осъзнаваш,
че има нови части в звученето, които можеш да приобщиш.
Нямаше нужда да се тревожим за неща като: "Дай ми "ла".
Открихме, че най-стабилното, спрямо което можехме да се настроим,
беше бръмченето на 60 оборота на хладилника.
За нас това бръмчене беше монотонното звучене на западната цивилизация.
Основният тон, тоналността, в която бяхме ние,
ако използваме третата хармония като 60 оборота, е десет цикъла.
И, дръжте се, десет цикъла са алфа ритъмът на мозъка, когато спиш.
И внезапно осъзнаваме: "Тук има нещо".
Интересното за "Дрийм Синдикейт" бе, разбира се, минималистичната им музика.
Цялата гама, задържаш една нота
и слушаш всичките й интонации.
Ла Монт Янг свиреше една нота четири часа.
ДЖОНАС МЕКАС
Отидох с Анди на едно от представленията му.
Преди да отида във "Фабриката", бях гледала "Целувката" на Уорхол.
Нямаше надписи.
ГОВОРИ ЕЙМИ ТОБИН
Нямах представа кой беше авторът.
Беше седмична поредица, затова всяка седмица
показваха ролка с продължителност от 2 мин и 45 сек
с подходяща скорост, която беше 16 кадъра в секунда.
Най-интересното в немите филмчета на Уорхол
е причината те да изглеждат нереални -
трябва да бъдат показвани със скорост 16 кадъра в секунда.
Това означава, че хората в тези кадри дишат
и сърцата им бият в различна времева рамка
от вашите, докато ги гледате.
Това създава невероятно чувство за естетическа дистанция.
В "Емпайър Стейт Билдинг" има поща.
Вървяхме към нея с торби, пълни със списания "Филм Кълчър",
и внезапно спряхме и погледнахме сградата.
Мисля, че казах: "Това е съвършеният емблематичен образ за Анди Уорхол".
Така се стигна до него.
Уорхол, авангарден филм и авангардна музика.
Целта беше да се удължи времето.
Представата на Ла Монт за музиката беше...
Мисля, че беше китайска идея.
Това е китайската идея за времето.
Музиката остава с векове.
Беше импровизационно преживяване и нещо като религиозна атмосфера.
И много загадъчна.
Един ден Тони влезе с един преобразувател и сложи началото.
Имахме нужната ни мощ с усилване.
Последва какво ли не.
Сградата се тресеше от различните тонове.
Звукът беше много мощен.
Като засвирехме, звучеше така, сякаш през хола минава Б-52.
Аз съм бегач на дълги разстояния, скъпа. Не издържаш на темпото ми.
Аз съм бегач на дълги разстояния, скъпа.
Не издържаш на темпото ми.
Хайде, скъпа, да се надбягваме. Искаш ли, скъпа?
Събирах плочи с рок музика.
ГОВОРИ ТОНИ КОНРАД
Стана ми фетиш.
Когато Джон се премести при мен, това го изненада.
Слушахме музика, която бе по-близка до това, което правехме с Ла Монт,
заради хармонията, която се получаваше. Чистата хармония.
Ханк Уилямс и "Евърли Брадърс".
Мечтая.
"Мечтая". Мечтая.
Като започва песента, се чуват различните тонове. Възкликнах.
В този момент бях омагьосан от рокендрола.
Бях поразен от музиката на "Бийтълс" и текстовете, които пееха.
Не беше детска игра.
"Знам какво е да си мъртъв. Караш ме да се чувствам като нероден."
Момент. Лу би написал такова нещо.
Така се роди първата откачена банда.
ЕЙМИ ТОБИН
Нарекоха я нещо като "Примитивз".
В нея участваха Джон, Уолтър де Мария,
Тони и Лу.
Успокойте се. Имаме нещо ново. Сега ще го видите.
Ще ви разбие, щом влезем в главите ви. Пригответе се. Започваме. Да, точно така.
Станах щатен текстописец в бедно студио в Лонг Айлънд
и се преместих в Ню Йорк.
ПИКУИК РЕКЪРДС
"Пикуик" беше много успешна евтина звукозаписна компания.
Плочи по деветдесет и девет цента.
Дванадесет песни за сърфинг или за раздели.
Продаваха ги в "Улуърдс".
Той имаше визия.
Беше неописуемо талантлив.
Не може да пее или свири.
ТЕРИ ФИЛИПС
Но всеки звук от хрипкавия му глас отекваше в мен.
С Лу щяхме да проправим пътека, което и стана в крайна сметка.
Тони получи покана за парти.
Отидохме и при нас дойде един мъж и каза: "Момчета, продаваеми сте.
Искате ли да рекламирате плочата си? Елате в Лонг Айлънд Сити".
Това беше "Пикуик Рекърдс", а по това време техен текстописец беше Лу Рийд.
Когато се запознах с Лу, интересът беше голям.
Пихме по кафе. Аз си носех виолата.
О, още веднъж.
Още свирех на нещо като класическа виола
с тежко вибрато и звучеше много класически и добре.
Лу каза: "Мамка му, знаех си, че имаш предимство пред мен".
ПРИМИТИВЗ
Всички да легнат по очи.
Готови ли сте?
Исках да направим писателска сесия с тях.
Все им повтарях, че трябва да пишем каквото ни хрумне.
Това им харесваше.
Интересното е, че той беше движещата сила.
Той беше текстописец и започна да свири импровизации. Много ми харесваше.
Джон и останалите веднага се присъединяваха.
Тогава направихме "Острич".
Много велики продуценти
като Уорън Томпсън от "Електра Рекърдс" страшно я харесаха.
Направете се на щрауси.
Обръщате се наляво, после вдигате крак наляво...
Справи се чудесно.
Песента бе написана на китара, настроена на един тон.
От китарата идваше страшен шум, а Лу свиреше на дайре и пееше.
Беше напълно спонтанен.
Точно както бихте си представили хора,
които свирят такава музика в някой гараж.
Беше прекрасно.
Да, това ми липсваше в детството.
Тогава се появихме в програмата редом с Шърли Елис или...
"Бо-нана-бана фий-фо-фъм". Знаете ли я тази песен?
А диджеят каза: "Великолепно. При нас е тази банда".
Той каза: "Примитивз" право от Ню Йорк
с най-новата си песен "Острич".
Стори ми се като някаква почти вълшебна грешка.
ГОВОРИ ТОНИ КОНРАД
Беше изумителна промяна.
Не бях очаквал да се превърне в движеща сила за музикалните ми усилия.
В "Пикуик" той имаше цяла серия
на надрусване, повръщане.
Падаше, налагаше ми се спешно да го карам в болницата.
Честно казано, това беше една от причините
да искам да прекъснем връзката си, макар да го смятах за талантлив.
Лу каза: "Не ми позволяват да запиша песните, които искам".
Това бе като червеното за бика. Попитах: "Какво?".
И продължих: "Кои песни искаш да...".
Той ми показа останалите песни.
Пишех за болката.
Пишех за нещата, които нараняват.
Пишех за действителността, каквато я познавахме аз или приятелите ми,
или за неща, които бях видял или чул, или...
Исках да кажа всичко това на хората, които бяха отстрани.
Защо не ги пускат?
Защото хората ще се оплакват, че песните проповядват използването на наркотици.
Но те не са за наркотици.
Те са за хората, които са болни и не са доволни от живота си.
Защо не го направим сами?
През 1964 г. в същия апартамент на "Лъдлоу" вече живееха Кейл и Рийд.
"Айм Уейтинг фор дъ Мен". Текст и музика Лу Рийд.
Полезно е да си в опозиция,
защото обясняваш някаква позиция,
но обясняваш и противоположната позиция, и създаваш нещо от това.
Това, че си давахме сметка къде бяхме
и колко презирахме всичко друго, даваше плодове.
О, простете, господине, най-малко мисля за това.
Но просто чакам скъп приятел.
Да, той все повтаряше: "Мамка му, човече.
Как се случи това? От Уелс?".
Показа ми текста на "Винъс ин Фърс" и "Айм Уейтинг фор дъ Мен".
Помислих си, че текстовете бяха последователни и добре написани.
Но казах: "Чакай, музиката не помага да се разбере текстът".
Развълнувах се, мисля, че Лу също, за откриващите се възможности.
Изпробвахме всякакви варианти -
с трио, с квартет, всичко.
Лъскави, лъскави...
Един ден бил в метрото и срещнал Стърлинг, бос посред зима.
Не го бил виждал от "Сиракюз".
Видял е Лу да свири в "Сиракюз".
МАРТА МОРИСЪН
И е искал да участва.
Стремеше се към това. Беше готов.
Свиреше от петнайсетгодишен. Самоук е.
Винаги беше с китарата по партитата.
Това беше мечтата му. И възможността се бе появила.
СТЪРЛИНГ
Изведнъж се сдобихме с китарист, който мислеше за китарните сола.
С Лу седяхме и импровизирахме,
а Стърлинг свиреше соло.
Свиреше много добре. Китарата му беше "Айсли Брадърс".
Беше много естествен и нежен.
Идеята аренби да се комбинира с Вагнер чукаше на вратата.
МО
Един ден след училище карах към къщи
и по радиото пуснаха "Нот Фейд Ъуей", версията на "Стоунс".
Спрях край пътя, защото беше твърде вълнуваща, за да продължа да карам.
Търсеха барабанист.
Казах си: "Сестрата на Джим свири на барабани".
Заведох Лу да се запознаят.
Морийн беше сестрата на мой стар приятел.
ГОВОРИ СТЪРЛИНГ МОРИСЪН
И тя беше учила в "Сиракюз" и беше приятелка с Лу.
Морийн свиреше с момичешка банда в Лонг Айлънд,
но се разпаднаха.
Така че тя дойде просто да посвири на барабани
и да се помотае.
Не знам. Беше много непринудено.
Когато тя идваше вечер, да кажем към 17 ч.,
пускаше записи на Бо Дидли
и ги слушаше до полунощ.
Решихме, че ще е идеалната барабанистка. И беше.
Беше забавно и много вълнуващо...
МОРИЙН ТЪКЪР
...да мога да свиря на живо.
Преди това с никого не бях свирила. Беше забавно.
За да предизвикаме Боб Дилън,
трябваше всяка вечер да сме на сцена и да импровизираме.
Лу беше експерт в това.
Измисляше текст на мига за всичко.
Можеше да дойде и да седне с китарата, аз свирех на виолата,
а той започваше някоя песен.
Внезапно започваше да реди текст, който бе доста необичаен.
После нещата се завъртаха и той измисляше нещо.
Човек никога не знаеше кога Лу или Джон ще се отнесат
и ще започнат да свирят нещо неочаквано.
Струваше ми се, че моята роля беше
да съм там, когато са готови да се върнат.
Когато Лу беше до мен, сякаш издигаше стена от звук.
Гледах го в устата в очакване да запее.
На практика аз следвах Лу.
Освен от чудесните песни, които той създаваше,
аз се вълнувах и от импровизациите.
Те бяха силно повлияни от подсъзнанието, откъдето идваха.
Когато чух разказите на Лу за шоковите терапии,
всичко се навърза в ума ми.
Те бяха оставили отпечатък върху музиката.
Това беше музика от сънищата.
Онова, което най-много ми харесваше в рокендрола по онова време,
беше повтарящият се характер на мотивите
и мотивът, който можеш да създадеш,
за да се впише чудесно в цялата песен.
Монотонният звук явно бе част от тях.
ВЕЛВИТ ЪНДЪРГРАУНД
Когато основахме "Велвит Ъндърграунд",
аз бях написал няколко песни и беше фантастично да видя, че оживяват.
Та аз бях свирил само в банди по баровете.
Често при съвместната работа събираш две и две и получаваш седем.
Такава странност не биваше да съществува в това пространство.
Винаги е имало стандарт, донякъде фиксиран,
как да си елегантен и как да си брутален.
Лъскави, лъскави, лъскави кожени ботуши.
Момиче с камшик в ръка в мрака.
Твоят слуга идва със звънчета, не го изоставяй.
Удряй, скъпа господарке, и излекувай сърцето му.
Уморен съм,
безсилен съм.
Мога 1000 години да спя.
Ще ме събудят хиляда сънища.
Монотонното свирене пасна, щом "Винъс ин Фърс" започна.
Знаех, че има как да направим рок песен, каквато още никой не бе правил.
Това се постигаше с разстроени китари, с което много се гордеех.
Обичах да казвам: "Лу, никой няма да проумее как да постигне това".
Донякъде бях изненадан от реакцията на Ню Йорк.
Смятахме, че сме постигнали нещо напълно новаторско.
Бляскава кожа в мрака.
Смятах, че постигнатото от нас беше толкова смело,
че хората щяха да останат с отворени усти.
КАФЕНЕ "БИЗАР"
Удряй, скъпа господарке, и излекувай сърцето му.
Кафене "Бизар" беше малко.
Бяхме въодушевени, че ни дадоха работа.
Нямаше много хора, никой не танцуваше. Много странно.
Някои бяха обърнали гръб на тълпата.
Атмосферата беше отблъскваща.
Бяха плашещи.
Барбара Рубин беше сред елитните филмови режисьори.
Наистина познаваше Боб Дилън, Анди.
Полагаше големи усилия да събира хората.
Отишла във "Фабриката" и съобщила, че в центъра свири банда,
която непременно трябва да видят.
Изведнъж клубът се напълни с много хора.
Джерард беше дипломатът на "Фабриката".
Дойде при мен и каза:
"Заповядайте във "Фабриката" утре следобед".
Доведе ги Барбара Рубин. Бяха облечени в черно.
Започнаха да свирят.
Свиреха "Хероин". Ние бяхме като...
МЕРИ ВОРОНОВ
Невероятно. Отнесоха ни.
Онова, което беше вдъхновяващо и стимулиращо,
когато отидохме във "Фабриката", бе, че ставаше дума само за работа.
Всеки ден, като влизах, той вече беше там и ме питаше: "Колко песни написа?".
"Десет." А той казваше: "Голям мързел си, да си знаеш.
Защо не написа 15?".
Хора идваха и си отиваха.
Идваха познати лица, после си тръгваха.
Всичко беше само търговия.
Не знам
къде отивам,
но
ще се опитам
да стигна до кралството, ако успея,
защото, щом вкарам игла във вената си,
това ме кара да се чувствам мъж.
Да ви кажа, нищо вече не е същото,
щом в мен запрепуска хероинът.
Чувствам се като син на Исус.
Предполагам, че не знам.
Предполагам, че просто не знам.
Анди е божество.
Той е дошъл от друга планета.
Държеше се като баща. Все казваше: "Да, да".
Тази част от характера му караше хората да идват във "Фабриката".
Чувстваха се като у дома.
Щом кръвта потече,
щом шурне към края на капкомера
и аз се втурна към смъртта...
...няма да можете да ми помогнете, нито вие, момчета,
нито вие, сладки момичета, със сладките си приказки.
Исках да го впечатля.
Той беше публиката, а аз отчаяно исках публика.
Така. Просто... Не прави нищо.
Дръж се естествено.
Точно така.
Нямаше насоки.
Хероин.
Уорхол не говореше,
но безмълвното му присъствие ме подтикна да действам.
Бъди моята смърт.
Принуден си да направиш нещо.
Хероин.
Гледай право в камерата.
ГОВОРИ ЕЙМИ ТОБИН
Опитай да не мърдаш и да не мигаш.
Изискваше се умение.
И тогава съм по-добре, а не мъртъв.
Слава богу, че не ми дреме.
Навярно просто не знам.
О, навярно просто не знам.
Хероин.
Бъди моята смърт.
Спонсорираме нова банда. Казва се "Велвит Ъндърграунд".
Вече не вярвам в рисуването.
Реших, че ще е приятно да се комбинира...
Имаме възможността да комбинираме музика, изкуство
и филми в едно.
Все още работим по най-голямата дискотека в света.
Казвам ти.
И общо взето всичко през юни, в близкото минало...
Включено ли е? - Програмите в момента...
Очакват те много хубави неща,
свързани с работата.
Светът идва в тази позиция
и те очакват успехи
и много щастие.
Колелото на късмета,
показва повече амбицията ти, както и
хора, които са ти много близки.
Не те очакват големи разногласия в скоро време.
Няма да има спорове и такива неща. - Защото в момента не работим.
Това показва...
Кариера, бизнес, професията ти, такива неща.
Показва, че конкуренцията винаги е голяма.
Винаги ще има голяма конкуренция...
Повечето хора идваха във "Фабриката",
защото камерите постоянно снимаха.
Смятаха, че така ще се прочуят и ще станат звезди.
Много обещаващ вид. Много нови прозрения.
Много нови неща ще се случат.
Някои бяха идеал за женската красота.
А ако не отговаряш на стандарта -
а кой изобщо може да реши това? -
това беше пагубно.
Не беше място за жени.
И ако не можеш да се примириш с факта, че основно те оценяват
по външния ти вид...
Тогава... Сещате се.
Веднъж работехме във "Фабриката".
ГОВОРИ БИЛИ НЕЙМ
Джерард тъкмо се бе върнал от Европа.
Носеше малка плоча на 45 оборота и гласът на нея беше странен.
Това, че за мен е важно, че ме обичаш,
не значи, че ме интересува.
НИКО
Беше участвала в "Сладък живот".
Звездата беше Анита Екберг,
но Нико беше загадъчното лице във филма, което всички видяха,
защото красотата й бе запомняща се.
Накрая Нико дойде в Ню Йорк.
Пол се интересуваше от Нико с рекламна цел.
Пол някак започна да убеждава Анди, че не може да има просто рокендрол група,
защото Лу не е голям красавец,
гласът му не е нищо особено. "Нужно ти е хубаво момиче в нея."
Анди трябваше да умолява Лу да се съгласи.
Ето я, тя пак тръгва.
Знам, че в началото тя ги дразнеше до смърт,
защото не можеше да задържи и един тон.
Мисля, че Джон измисли какво да прави с гласа й.
Беше доста странно.
Отначало тя нищо не можеше,
но изведнъж започна да се справя чудесно.
Трябваше да го науча.
И изведнъж осъзнаваш, че привличаш внимание,
и каква е идеята за този рус айсберг насред сцената
до нас, всички облечени в черно.
Аз ще съм твоето огледало и ще те показвам такъв, какъвто си,
в случай че не знаеш.
Пееше три-четири песни, които й пасваха идеално.
А ако ги пееше друг, просто не ставаха.
Беше загадка за нас в бандата.
ГОВОРИ СТЪРЛИНГ МОРИСЪН
Не бяхме пътували много.
Единственото изключение беше Джон.
Само че тя можеше да пее.
Не стоеше там само за красота.
Моля те, махни си ръцете.
Виждам те.
Анди искаше тя да пее в плексигласова кутия,
но Нико отказа да го направи.
Тя беше сериозен музикант и искаше да пее песните.
Впечатляващата й красота...
ДЖАКСЪН БРАУН
...не я вълнуваше особено.
Така няма да се страхуваш,
когато мислиш, че нощта е надзърнала в ума ти.
Навярно причината беше в това как Анди я възприемаше.
Тя беше толкова дистанцирана, недостижима.
Не мисля, че преследваше славата. Искаше да работи добре. Истински добре.
Защото те виждам.
Когато не си известен, те сравняват с всички.
Сравняваха я с Марлене Дитрих или Гарбо.
Аз ще съм твоето огледало. - Ще показвам какъв си.
Сега сравняват други с нея.
Аз ще съм твоето огледало. - Ще показвам какъв си.
Взехме нещо от тях.
Запознахме се с Том Уилсън, продуцент на Боб Дилън,
и започнахме да вървим напред.
Можехме да запишем плоча.
Появи се Норман Долф и даде 1500 долара на Анди за записа.
Преследвахме нещо.
Чакам моя човек.
Стискам 26 долара в ръка.
Отивам до "Лексингтън" 125.
Чувствам се болен и мръсен, повече мъртъв, отколкото жив.
Анди беше невероятен и съм убеден,
че това нямаше да се осъществи без него.
Щяха ли да ни предложат договор,
ако не бе обещал обложка или ако Нико не бе красива?
Ей, бяло момче, жените ни ли преследваш?
Репетирахме цяла година за албума с банана.
Анди продуцира първата ни плоча. Беше в студиото и ни дишаше във врата.
Но това не беше всичко.
Той помогна да запишем плоча
без никакви промени, защото Анди Уорхол беше до нас.
Обувки Пи Ар и голяма сламена шапка.
Отлично разбра какво целяхме,
каква беше творческата ни страна и как да извади това по най-добрия начин.
Оказа ни голяма подкрепа.
...трябва да почакам.
Чакам моя човек.
Нико беше влюбена в Лу, Анди беше влюбен в Лу.
Момчета и момичета, мъже и жени се влюбваха в него.
Вече рисувах картини и графики и исках да бъда разбран.
Търсех изява,
докато един приятел не ми донесе тяхна плоча, когато бях на 15.
ДЖОНАТАН РИЧМАН
Продаваше я. Не му харесваше.
Аз пък имах плоча на "Фъгс", която исках да продам.
Хареса ми модулацията в гласа на Лу Рийд.
"Обувки Пи Ар и голяма сламена шапка".
А след това монотонното свирене на Кейл отдолу.
И това беше всичко.
Не искаш тази плоча? Тя е за мен. Първите думи от устата ми
може да са били: "Тези хора ще ме разберат".
Той има всичко, оставя ти сладък вкус.
Някои елементи от похвата на Лу...
ГОВОРИ ДЕЙВИД БОУИ
...бяха неизбежно правилни. Характерът на текстовете му.
Дилън внесе нов вид интелигентност в текстовете на поп музиката.
Но Лу я беше издигнал до авангарда
и имаше своите корени в Бодлер, Рембо и...
Но по онова време това не се считаше за важно.
Не ни рекламираха.
Много радиостанции не пускаха нашите песни.
"Хероин" и... Не ги пускаха.
И Ем Джи Ем не беше...
В онзи момент бяха решили, че "Мадърс ъв Инвеншън"
бяха по-добър избор, а те не блестяха с нищо особено.
Сякаш бяха подписали с нас, за да не сме на улицата.
До утре, но това е едно друго време.
Чакам моя човек.
Ще се прибера вкъщи.
О, всичко е наред.
Всички ние сме се събрали тук - Анди Уорхол, поетът Джерард Маланга.
А ако завъртите камерата, там е Ед Сандърс
от рокендрол групата "Фъгс".
Питър Орловски е поет, но пее и индийски мантри.
Джонас Мекас снима филми, което прави и сега.
Само в района на Ню Йорк
имаше 30-40 различни изпълнители,
които се занимаваха не само със своето изкуство,
но използваха и друг вид изкуство.
Затова организирахме първия подобен фестивал.
Той беше като проучване на случващото се.
в комбинираните изкуства и кино.
Това стана през ноември-декември 1965 г.
През 1966 г. наех киносалон на 41-ва улица...
ДЖОНАС МЕКАС
...на Таймс Скуеър и продължихме там.
Открихме с "Момичетата от Челси". Вървяха много филми на Уорхол.
Девойката Мeри рече на чичо Дейв:
"Продадох душата си, трябва да бъда спасена".
Решихме да използваме мултимедии.
ГОВОРИ БИЛИ НЕЙМ
Продължи няколко седмици и го нарекоха "Анди Уорхолс Ъптайт".
Звездите в него бяха "Велвит Ъндърграунд", Джерард Маланга
и Мери Воронов, която танцуваше и правеше разни неща.
Бягай, бягай, бягай. Чака те смърт от свръхдоза.
Ще ти кажа какво да правиш.
За да се подготвим за това,
заснехме "Велвит Ъндърграунд" и Нико във "Фабриката".
Тъй като изпълненията бяха на живо
на сцената в "Синематик", прожектирахме заснетото върху тях.
Отидох да продам душата й, тя не беше надрусана.
Не знаех, мислех, че може да я купи.
Отвори се възможност да използваме като сцена
"Дом Полски" на "Сейнт Маркс Плейс" в Ийст Вилидж.
Наехме го за месец
и разширихме "Анди Уорхолс Ъптайт" в "Експлоудинг Пластик Иневитабъл".
Преди това беше Полският национален дом.
Сега е "Дом", центърът на нощния живот в Ийст Вилидж.
Музиката е от Нико и "Велвит Ъндърграунд".
"Експлоудинг Пластик Иневитабъл"
е разработен от Анди Уорхол от попарт индустрията. Участва неговото момиче.
Вокалният й стил е необичаен.
АНДИ ИМА ПО НЕЩО ЗА ВСИЧКИ
Анди има група рокаджии, наречени "Велвит Ъндърграунд".
Идеята му за дискотека е да вземе танцова зала,
за да свирят неговите музиканти,
и същевременно да показва филми,
да има цветни светлини, докато хората танцуват или гледат.
Диво.
АНДИ УОРХОЛ - НА ЖИВО "ВЕЛВИТ ЪНДЪРГРАУНД"
Станах китарист на Нико за шоу програмите в "Дом".
Свирех и откриващата песен.
Не бях... Нямах плоча, с нищо не привличах вниманието.
Просто свирех сет.
Но никой не започваше, преди Анди да дойде.
Той бе атракцията.
На балкона Анди слагаше прожекторите,
всевъзможни гелове, цветове и стробоскопи.
Никой не умееше да работи с прожектори и ги оставяхме на публиката.
Не печелехме и защото публиката все ги чупеше или падаха от балкона.
Маниерът на Анди беше нещо като:
"Кой може да работи с осветлението? Ти можеш ли?".
Хората биха гледали филмите му,
но не можеха, защото в тях липсваше разказ.
Стигаше се до въпроса: "Това истинско ли е, или е разказ?".
Не знаем. Затова бяха хипнотизиращи.
Сцената горе постоянно се променяше.
Хора като Уолтър Кронкайт и Джаки Кенеди,
както и много представители на модата, идваха там заради Анди
и заради връзките му с колекционерите от "Сентрал Парк Уест".
Идваха и танцуваха забележителни хора.
Нуреев дойде и танцува.
Целият балет на Ню Йорк идваше да танцува.
Не мисля, че си бяха поставили за цел
да се превърнат в забележително сценично събитие.
ДАНИ ФИЙЛДС
Направиха го заради удивителното музикално преживяване
с песните на Лу.
Барбара Рубин, която ги откри, защото бяха добри,
започна да прожектира скапаните кръгове върху тях,
докато свиреха, сякаш те не бяха достатъчно приятна гледка.
Аз питах: "Лу, защо ви причиняват това?".
Той, разбира се, вдигаше рамене и отвръщаше:
"Анди го иска, а ние сме семейство".
След три седмици представления, тръгнахме на турне.
Често свирехме на някакво артистично събитие.
Канеха Анди, а ние може би бяхме нещо като експонати.
Тръгваха на тълпи. Бяха хора от богатите общества.
ОБЩЕСТВО ПО КЛИНИЧНА ПСИХИАТРИЯ
Имаше артисти и подобни.
Не искаха да слушат, още по-малко пък нас.
ФИЛМОВО ОБЩЕСТВО НА "РЪТГЪРС"
Бях гледал "Експлоудинг Пластик Иневитабъл"
с "Велвит Ъндърграунд" в "Дом".
ДЖОН УОТЪРС
Но като бях тук и чух, че пристигат в Провинстаун, където живеех...
Представиха го в "Крайслер" като "изкуство".
ХУД. МУЗЕЙ "КРАЙСЛЕР"
Дори не беше претъпкано, градът не го оцени.
Беше шантаво да си ги представиш...
ФИЛМОВ ФЕСТИВАЛ "АН АРБЪР"
...че идват в разцвета на хипи движението, на което бяха противници.
МОДЕРНАТА СВАТБА, ПАНАИРНОТО ГРАДЧЕ НА ЩАТА МИЧИГАН
Намерихме много фенове сред онези хора.
БЕНЕФИС НА МЪРС КЪНИНГАМ
Но си имахме шега: "Колко души останаха?
Около половината. Днес сме доста добри".
Не беше само шум...
ГОВОРИ НИКО
...а музика, която можеш да чуеш,
когато навън бушува буря.
Пол ни ангажира за Западния бряг.
Понеделник, понеделник,
толкова ми е хубаво.
Западният бряг
беше организирана сила, опитваща се да доминира на поп сцената.
Точно на това се надявах.
На път от летището наехме кола.
ГОВОРИ СТЪРЛИНГ МОРИСЪН
Включих радиото. Звучеше "Мандей, Мандей".
Казах: "Не знам. Може би още не сме дорасли за това".
Дойдохме в Лос Анджелис
и за първи път установихме, че сме различни,
когато отидохме до мотел "Тропикана".
Всички бяхме в черно, общо взето скрити под дрехите.
Всички седяхме край басейна.
МЕРИ ВОРОНОВ
Изглеждахме много глупаво.
Джерард го нямаше. Той беше отзад и чукаше някого.
Неделната утрин
донася зората.
Усещам тревожност край мен.
Никога не бяхме ходили на Западния бряг.
Беше много странно. Всички изглеждаха здрави и това ни порази.
Идеята им за светлинно шоу беше да прожектират изображение на Буда.
Когато пристигнахме в Калифорния, бяхме в "Трип". Там имаха сцена.
Какво слагаш на сцената? Джерард и мен.
Изнасяхме представление, за да дойдат повече хора да гледат Кадифетата.
Край теб винаги има някой, който ще се обади.
Няма никакво значение.
Вмъкнаха Франк Запа в програмата
и "Мадърс ъв Инвеншън". А ние ги презирахме.
Почувствахме, че те олицетворяваха Западния бряг.
Те бяха хипита. Ние мразехме хипита.
Имам предвид силата на цветята, горенето на сутиените.
Какво, по дяволите, не ви е наред?
Мразехме глупостите "любов, мир". Елате на себе си.
И "свободната любов"
и "Всички са красиви и ги обичам. Не съм ли красива?".
Всеки иска да живее в мирен свят и да не го застрелят в главата например.
Но, подавайки едно цвете, няма да промениш тъпака, който иска да те гръмне.
Те би трябвало
да помагат на бездомници, да правят нещо.
Направете нещо по въпроса. Не се мотайте с цветя в косите.
Това беше един вид бягство от въпроса колко важна е опасността
и как, ако поемеш на път по света,
не разпознаваш опасността и какво представлява тя.
Човешката раса беше прецакана.
А тях ги прецакваше обществото.
Не се депресираш и не падаш заради това.
Ставаш силен
и си против много неща, срещу които други хора не са.
Така че не си...
И тук е мястото артистът да се намеси,
защото той не е с обществото.
Той е различен.
Трудно е да се опише чувството да танцуваш рок.
Навярно заради това младите хора се тълпят тук всеки уикенд,
за да видят какво представляват Бил Греъм и "Филмор Уест".
Хората тук са приятни. Има радост.
Има дух и енергия, каквито не съществуват в други градове
като Ню Йорк, Чикаго, Детройт,
където всичко е грубо, омърсено.
Боже, той ни мразеше.
Когато се качвахме на сцената,
той стоеше там и каза: "Дано се провалите, тъпаци".
Защо ни каниш тогава? Защо искаш да участваме?
Мисля, че много ревнуваше и беше бесен,
понеже твърдеше, че има първата мултимедия,
а тя беше жалка в сравнение с онова, което Анди бе постигнал. Така е.
Пишеха отзиви за нас.
"Велвит Ъндърграунд" трябва да бъдат заровени, да бъдат погребани дълбоко."
ИСТИНСКО САМОУБИЙСТВО
Каза го онази, каква беше, Шер.
Прибираме се в Ню Йорк, готови да се върнем в "Дом".
Но не, не може да се върнем в "Дом". Защо?
Ами той продал лизинга на Ал Гросман.
Той е мениджър на Дилън и го е прекръстил на "Балун Фарм".
Бяхме изхвърлени оттам.
Ето я идва.
Отиде си, отиде си, отиде си.
"УАЙТ ЛАЙТ/УАЙТ ХИЙТ"
Излезе вторият албум и в него се усещаше
ефектът, който турнето бе оказало.
Цялата агресия. И той наистина говореше...
Агресията отразяваше всичко, случващо се в бандата.
Ставаше все по-трудно
да работим заедно.
Тя отдавна е мъртва и я няма. - Викаше името ми.
Въпреки това не е същата. - Чух я да вика името ми.
О, когато сутринта се събудих, мамо,
я чух да вика името ми. - Чух я да вика името ми.
Най-скоростно подготвеният албум.
Звукозаписният инженер напусна.
Един от инженерите каза: "Няма нужда да слушам.
Включвам на запис и тръгвам. Щом приключите, елате ме вземете".
Бяла светлина. - Бяла светлина разбърква ума ми.
Бяла светлина. - Не знаеш ли,
че ще ме ослепи? - Бяла топлина.
Ах, бяла топлина. Гъделичка ме до пръстите на краката.
Бяла светлина. - О, имай милост,
докато може, ясно е.
Всички песни във втория албум
бяха без подготовка и агресивни.
Беше си чист амфетамин.
Ах, бяла топлина. Тя гъделичка пръстите на краката ми.
Никой с никого не говореше.
Всеки гледаше да вдигне децибелите.
И ставаше все по-силно и по-силно.
"И кой е най-шумният сега?" Все едно деца се надпреварваха.
Ако не импровизираме, ще се подлудим взаимно.
Както се оказа, накрая все пак се подлудихме.
Но импровизацията ни помагаше по пътя,
когато се въодушевяваш да свириш песента до безкрай.
Сътрудничеството ни се разпадаше.
Бяла светлина се настани у мен, влизайки през мозъка ми.
Бяла светлина. - Тя се движи.
Направо те подлудява. - Бяла топлина.
Ах, бяла топлина. Тя гъделичка пръстите на краката ми.
ПАЗЕТЕ ТИШИНА, ПРЕДАВАНЕТО Е В ХОД
Не си давахме сметка, че сега беше "Велвит Ъндърграунд" и Нико.
Това просто... В нашите умове това беше нещо временно.
Ето я стая 546.
Достатъчна е да те разболее.
Бриджид е увита във фолио.
НИКО: "ЧЕЛСИ ГЪРЛ"
Чудиш се дали...
Нико правеше всичко за бандата, за което я молехме.
Но мисля, че дълбоко в сърцето й
имаше нещо друго, което я теглеше.
Тя постоянно пишеше текстове за песни, стихове.
Все имаше нещо, което я теглеше извън общата работа.
Беше неспокойна душа.
Присъединяваше се, а после тихичко се отдръпваше.
Редица от вълшебни линии.
Човек се чуди
колко могат да се надрусат.
Ето ги, идват.
И тогава, след всичко това,
Лу внезапно откачи.
Уволни Анди.
Анди го нарече "предател".
Всичко се разигра зад затворени врати. Нямах представа, че Лу е уволнил Анди.
Хората смятаха, че Анди беше водещият китарист.
Животът ни малко се обърка, когато напуснахме нашия велик пастир.
УОРХОЛ СЕ БОРИ ЗА ЖИВОТА СИ
Нарича се "Систър Рей".
Става дума за кралици.
Казват се Дък и Сали.
Дък и Сали са вътре,
търсят водосточната тръба.
Кой се е втренчил в г-ца Рейон?
Кой й ближе кочината?
Търся си вената.
Не успях да я боцна странично.
Преподаватели от "Харвард", манекенки от Ню Йорк,
антисоциални младежи,
мотористи,
асоциални типове като мен.
Фенове на "Грейтфул Дед". Двете банди имаха много фенове.
Започнахме да осъзнаваме, че набираме последователи.
И това, разбира се, беше приятно,
особено в Бостън, защото често свирехме там.
Гледах ги около 60-70 пъти.
Чувствах се емоционално свободен, защото, като ги слушах,
осъзнавах, че музиката им бе уникална.
Вадеха някакъв звук и повече не го повтаряха.
Това беше вълнуващото.
О, направи го, да, точно така.
Да, точно както сестра Рей каза.
Не само беше новаторска, но и коренно различна.
Имаше бавно, средно темпо или бавно темпо, което не беше рокендрол.
Бяха едни такива странни мелодии.
Наблюдаваш ги как свирят.
Имаше безпричинни обертонове.
Можеше да видиш...
ДЖОНАТАН РИЧМАН
После чуваш дистерен ефект.
И тогава чуваш баса.
Но в залата имаше и други звуци.
Оглеждаш всички и просто...
Откъде идваше това?
Това беше общият звук.
Обикновено свиреха дълга версия на "Систър Рей"
и после следваха пет секунди.
Петте секунди говорят много какво е да ги гледаш на живо.
И внезапно те започваха...
И всички различни клавирни части.
Следваха всевъзможни импровизации. Барабаните.
И изведнъж...
Спира така и публиката
стои напълно притихнала за една...
Пет и започваше да аплодира.
"Велвит Ъндърграунд" отново я бяха хипнотизирали.
Ето ме в "Бостън Тий Парти".
Усилвателите са включени.
Вече се настаняват, гледам как настройват инструментите.
Готов съм да питам: "Защо в този пасаж използвате само бръмчене?".
Или: "А този звук?".
И той ще каже: "Този звук, младежо, е съставен от много неща".
Стърлинг Морисън ме научи да свиря на китара.
От тази свобода се почувствах по-малко прикован към гимназията,
към конвенционалното в останалата музика
и ми помогна да правя своя музика.
Ето такива бяха - щедри.
Много щедри с мен. Веднъж ми позволиха да открия техен концерт.
Когато имаше напрежение между хората в бандата,
аз имах право да се мотая наоколо.
Знаеха, че ще си мълча.
Но, да, усещаше се известно напрежение.
Бях шокиран, когато страстите така се нажежиха,
че Джон Кейл вече не беше в бандата.
Често прехвърчаха искри между тримата.
Всъщност с мъка ходех на репетиции. Толкова беше напрегнато.
Можеха да спорят за самата музика
или пък Лу ставаше избухлив,
или се правеше на шеф и се разпореждаше с хората.
Постоянно беше така.
МАРТА МОРИСЪН
Лу се налагаше, все раздаваше команди.
Наистина не знаех как да му угодя.
Беше невъзможно...
Ако опиташ с добро, още повече ще те намрази. Той беше...
Ако предложиш нещо, моментално го отхвърля.
Той е човек с проблеми.
Макар че Джон Кейл можеше направо да изригне.
Много беше неприятно да си покрай него,
ако не се чувства добре. Беше мрачна личност.
Разбрахме къде бяхме ние, къде беше музиката
и какво презрение будеше у нас всичко друго.
За съжаление, накрая
така стана и между нас.
В един момент той просто каза: "По дяволите всичко.
Няма да решим проблемите си, ако се държим така.
И никой отвън няма да ни помогне да оправим нещата".
Не позволихме никой да ни дава съвети.
Ако нямаше толкова наркотици, ние всички щяхме да имаме стремежи.
Беше настъпил моментът да се отдръпнем за малко.
Доверието беше изчезнало.
Може би Лу ревнуваше.
ГОВОРИ СТЪРЛИНГ МОРИСЪН
Така си мисля.
Лу постави ултиматум - или той, или Джон да си тръгнат.
Извика ни със Стърлинг в едно кафене
и ни каза, че вече не може да работи с Джон.
Трябваше да изберем дали да останем с него, или с Джон.
Стърлинг дойде при мен и рече: "Току-що бях с Лу".
Казах: "Трябва да репетираме. През уикенда сме в Кливланд".
Той отвърна: "Не. Ние отиваме. Ти - не". Попитах: "За какво говориш?".
А той отвърна: "Лу ме изпрати да ти кажа -
каза го и на другите, "Ако Джон е там, няма да отида".
И това беше.
Имаше един момент,
в който се чудех какво следва.
Реших, че ще е по-добре да започна да продуцирам.
Бях съсипан, защото до този момент
бандата ми беше помогнала да разбера живота.
Звуците ми помагаха да избягам в мечтите.
Цветовете на тоновете им... Това бе...
За мен... Все едно бях в присъствието на Микеланджело.
Лу наистина искаше да постигне успех.
Истински успех.
Може би не искаше да е толкова авангардно, или каквато е думата.
Искаше да е по-нормално.
Започваме. Начало на едно.
ДЪГ
Тя е на ъгъла.
Присъедини се Дъг Юл и бързо научи много песни.
Той беше много взискателен и сериозен музикант.
С усета си за хармония внесе нещо различно.
Разликата беше огромна.
Все още бяхме добра група.
Дъг даде своя принос за бандата,
но никой не можеше да замени Кейл.
Не знаеш ли? Тя веднага ги върна.
Добре.
Добър вечер.
Ние сме местната "Велвит Ъндърграунд".
Радвам се да ви видя.
Благодаря.
И ние сме изключително доволни, че хората са намерили малко време
да излязат и да се позабавляват с рокендрол.
Те свиреха много тихо. В този период свиреха много по-тихо.
Понякога съм толкова щастлив...
...друг път съм много тъжен.
Понякога съм толкова щастлив,
но най-често ме докарваш до лудост.
Скъпа, докарваш ме до лудост.
Погледай ме
с твоите светлосини очи.
Погледай ме
с твоите светлосини очи.
За това имаше теория - отнасяше се до пространството.
Всички песни бяха дълги.
ГОВОРИ ЛУ РИЙД
Ние не вкарвахме неща, ние махахме.
Обратно на начина, по който работят останалите.
Не добавяме инструменти, не викаме хора за сесии.
Не го правим... Не правим нещо, което не можем да повторим на сцена.
Третият албум, сивият албум. Свирехме в Ел Ей.
ГОВОРИ ДЪГ ЮЛ
Стив каза: "Промяна в плана. Оставаме още седмица, ще направим албум".
Канди казва:
"Започнах да мразя тялото си
и всичко, което то иска".
"Канди Сез" има свое напрежение.
Песента е за човек, казващ: "Мразя тялото си
и всичко, което то иска на този свят".
Музиката, съпровождаща текста, е приятна и почвате да се чудите за какво е песента.
Всички останали песни в третия албум са подобни.
През рамото си
какво мислиш, че ще видя?
Не знаех, че ще пея песента, докато не заработихме по вокалите.
Той изпя една, после предложи и аз да пея.
Забавно е да не пееш винаги. Приятно е да се отпуснеш,
да посвириш и да не си соло вокалист.
Бях замислил аз да изпея тази песен
и да я представя под прожектора в рокля от златно ламе.
Но после реших, че... Не знам дали са готови да приемат това.
Спряхме се на старата Морийн.
Решихме, че на нея ще повярват, но не и на мен.
Това ще е последната ни песен.
Нарича се "Афтър Ауърс".
Ако затвориш вратата,
нощта може да трае вечно.
Не пускай слънчевата светлина вътре
и посрещни Никога.
Бях уплашена до смърт.
Никога нищо не бях пяла и си казвах, че няма да се справя.
Наложи се да изведем Стърлинг от стаята, защото той ми се смееше.
Повече няма да се наложи да видя деня.
Казах на Лу, че няма да я пея на живо, освен ако някой не я пожелае.
Надявах се никой никога да не я поиска.
Две представления след това бяхме в Тексас.
Някой я поиска и се наложи да пея...
Вдигни наздравица за Никога.
Свиреха в "Бостън Тий Парти" и Морийн излезе да пее.
В онази вечер дори нямаше много фенове на бандата.
Млади лекета питаха: "Кои са тези?
Джими Пейдж няма да свири соло. Какъв е този боклук?".
Изведнъж, като се появи Морийн Тъкър
и изпя: "Ако затвориш вратата",
и всички... Тя грабна всички.
Благодаря.
"ЛОУДИД"
Когато беше едва на пет години, Джени каза,
че нищо не се случва.
Винаги когато пускаше радиото,
нищо не се случваше,
абсолютно нищо.
Но една сутрин тя превключи на нюйоркска станция.
Не повярва на ушите си.
Тя започна да се поклаща на хубавата музика.
Рокендролът спаси живота й.
Въпреки всички упреци
можеш да танцуваш на музиката от тази рокендрол станция.
Това беше хубаво. - Беше хубаво.
Ей, скъпа, беше хубаво. - Беше хубаво.
Както каза Джени, когато беше едва на пет:
"Ей, нищо не се случва".
Ако мога да се върна назад, ще откажа да пея "Лоудид",
докато Морийн не засвири пак.
"Лоудид" беше записана през април 1970 г., ако не се лъжа.
Бях бременна и твърде едра, за да стигам барабаните,
и не можех да свиря.
Бях разочарована. Имаше няколко песни, за които мисля, че бях нужна.
Разликата беше огромна.
Не участваше Морийн, а Стърлинг...
След известно време той спря да идва и аз често свирех "Лоудид".
Сигурно е било много потискащо за него да седи в апаратната с часове
заради някакво дребно участие.
Знаех, че записват плочи. Знаех, че... Така и не се запознах с Дъг.
Аз не...
Но каквото и да правеха, това вече не беше моя работа.
Лу ясно заяви това.
В самото начало те бяха уникални.
ДЖОУЗЕФ ФРИЙМАН
Всеки участваше според възможностите си.
Но сега бяха обикновена рок банда.
Имаха един изключително креативен човек, който контролираше всичко.
А Лу имаше безброй поп песни.
Започна да открива своя стил.
ГОВОРИ ТОНИ КОНРАД
Попът разми елитарната музика
с живите ритми на Лу от Лонг Айлънд.
Разпадна се кристалната структура, такава, каквото си я представяхме.
Застанал в ъгъла
с куфар в ръката,
Джак е облечен с корсет, Джени - с елек.
А аз съм в рокендрол банда.
Возя се в "Стъц Беър Кат", Джим.
Тогава времената бяха други.
О, и всички поети учеха правилата на поезията.
А жените въртяха очи.
Сладката Джейн.
Фантастично е, че можем да свирим това пред публика.
Наистина ме възбужда, че тази музика ги възбужда.
Джейн е чиновничка.
Няма какво да доказваме, нито да обсъждаме
или дори да кажем нещо на някого.
А когато те се връщат вкъщи от работа...
Той знаеше, че е талантлив.
Знаеше, че е велик китарист и текстописец.
Но не постигахме онова, на което се надяваше.
По дяволите, кога щеше да се случи това?
Но всеки, който някога е имал сърце,
о, няма да си тръгне и да го разбие.
И всеки, който е участвал,
о, няма да си тръгне и да го намрази.
Сладката Джейн.
МАКСИС КАНЗАС СИТИ
Последва шоуто в "Максис".
Той рязко спря.
Ето идват океанът...
АНДИ
...и вълните край морето.
Като си помислиш, след пет години
те свирят на втория етаж на "Максис" с доста по-малка банда.
А вълните? Къде бяха вълните?
Той ръмжеше, едва успяваше да пее.
Никак не беше забавно.
Това може направо да ме подлуди.
Реших да продължа да уча.
Да се измъкна от това.
Той не пожела да ни каже.
Не избяга, но когато ни съобщи, вече бяхме на летището.
Накрая ни каза: "Няма да дойда".
Сподели ми защо го е направил.
Боял се, че те ще го разубедят.
Мо плачеше. Не.
Мо каза, че сякаш забил нож в сърцето му.
...на земята.
Това беше край морето.
Отидох да ги видя в "Максис", участието им беше приключило.
Лу дойде и тръгна към изхода.
Извиках: "Лу". Той продължи с бърза крачка.
И тогава някой каза: "Напусна бандата".
Там долу край морето.
Просто си тръгна. Това е. Свърши се.
Ето, идват океанът и вълните
там долу, край брега.
Ето, идват океанът
и вълните...
След като напусна бандата, отиде да живее у родителите си
за около година и половина.
Опитваше да си събере мислите и да реши какво ще прави.
Имаше истински проблем с мениджмънта.
Аз се оттеглих, за да ближа рани.
Когато бях ученик, майка каза:
"Запиши машинопис, за да си имаш професия".
Аз съм мързелив син. Никога нищо не правя.
Аз съм основно вода.
Ето ги,
идват вълните
там долу, край брега.
Те толкова ярко грееха,
че нямаше къде да засияе цялата им светлина.
В своя пик бандата може да бъде описана само чрез физиката.
Ето идват вълните...
В нея имаше ентропия.
Ето идват вълните...
"ТРАНСФОРМЪР"
Ето идват вълните...
"МАРБЪЛ ИНДЕКС"
"ПЛЕИНГ ПОСЪМ"
ЛУ РИЙД/ДЖОН КЕЙЛ "СОНГС ФОР ДРЕЛА"
Ето идват вълните,
ето идват вълните,
ето идват вълните.
Ало? Да.
Барбара е.
Здрасти. Наред ли е всичко?
Чудесно.
Не говори глупости. Идвай веднага.
Ще говорим после.
Харесват ли ти цветовете?
Много са странни.
Това снимки ли са?
Не, картини са. - Хубави са.
Има една на "Велвит Ъндърграунд".
Не е ли чудесна?
Прекрасна е.
Кой е този?
Стърлинг.
Пропуснал съм го.
Виждаш ли се още с тях? - Да, видях Морийн миналата седмица.
Сега е компютърен програмист.
Работи в една фабрика.
Отдала се е на това.
В Ай Би Ем е. Има дете.
Поддържаш ли връзка с Джон? С Джон Кейл?
Да, онзи ден се чухме.
Още пише, разбира се, но...
Той работи за "Айлънд Рекърдс".
В "Айлънд" ли е? Не знаех.
Да, преди беше в "Уорнър Брадърс".
1987 Г. АНДИ УОРХОЛ УМИРА СЛЕД ОПЕРАЦИЯ...
Дълъг беше пътят ни.
...НА 58 ГОДИНИ.
НА 18 ЮЛИ 1988 Г. НИКО УМИРА ОТ МОЗЪЧЕН КРЪВОИЗЛИВ НА 49 ГОДИНИ.
Не знам къде отивам.
ПРЕЗ 1995 Г. СТЪРЛИНГ МОРИСЪН УМИРА ОТ НЕХОДЖКИНОВ ЛИМФОМ...
Но ще опитам да стигна...
...НА 53 ГОДИНИ.
...до кралството.
НА 27 ОКТОМВРИ 2013 Г. ЛУ РИЙД УМИРА ОТ ХЕПАТОПАТИЯ НА 71 ГОДИНИ.
Когато вкарам игла във вената си, това ме кара да се чувствам мъж.
Да ви кажа, нищо вече не е същото,
щом в мен запрепуска хероинът.
Чувствам се като син на Исус.
Предполагам, че не знам.
Предполагам, че просто не знам.
Аз...
...не знам.
Взех някои решения.
Но аз
знам,
че ще се опитам да анулирам живота си.
Щом кръвта потече,
щом шурне към края на капкомера
и аз се втурна към смъртта,
вече не можете да ми помогнете,
нито вие, момчета, нито вие, сладки момичета,
със сладките си приказки.
Идете всички да се поразходите.
Предполагам, че не знам.
Предполагам, че просто не знам.
ЛУ РИЙД - АВТОР, КОМПОЗИТОР 22 СТУДИЙНИ И 9 КОНЦЕРТНИ АЛБУМА
ДЖ. КЕЙЛ - АВТОР, ПРОДУЦЕНТ 16 СТУДИЙНИ АЛБУМА, 6 КОНЦЕРТНИ. ОЩЕ ПРАВИ ТУРНЕТА
С. МОРИСЪН - МУЗИКАНТ, ЗАВЪРШИЛ ДОКТОРАНТУРА,
ПРЕПОДАВА СРЕДНОВЕКОВНА ИСТОРИЯ В УНИВЕРСИТЕТА В ТЕКСАС
МОРИЙН ТЪКЪР - ТЕКСТОПИСЕЦ, МУЗИКАНТ 4 СТУДИЙНИ АЛБУМА КАТО СОЛО ИЗПЪЛНИТЕЛ
НИКО - ТЕКСТОПИСЕЦ И МУЗИКАНТ
6 СТУДИЙНИ АЛБУМА КАТО СОЛО АРТИСТ
ДЪГ ЮЛ - МУЗИКАНТ
1 КОНЦЕРТЕН АЛБУМ КАТО СОЛО АРТИСТ
МЕРИЛ РИЙД УИНЪР, СЕСТРА НА ЛУ - ПСИХОТЕРАПЕВТ
АЛАН ХАЙМАН - ПРИЯТЕЛ НА ЛУ ОТ ГИМНАЗИЯТА И КОЛЕЖА
ХЕНРИ ФЛИНТ - КОМПОЗИТОР, МУЗИКАНТ, ФИЛОСОФ И ПИСАТЕЛ
ЛА МОНТ ЯНГ - КОМПОЗИТОР И ОСНОВАТЕЛ
НА "ТИЪТЪР ЪВ ЕТЪРНАЛ МЮЗИК" И "ДРИЙМ СИНДИКЕЙТ"
МАРИАН ЗАЗИЙЛА - АРТИСТ, ЧЛЕН НА "ТИЪТЪР ЪВ ЕТЪРНАЛ МЮЗИК" И НА "ДРИЙМ СИНДИКЕЙТ"
РИЧАРД МИШКИН - ПРИЯТЕЛ НА ЛУ РИЙД ОТ КОЛЕЖА И БАНДАТА
ШЕЛИ КОРУИН - ПРИЯТЕЛКА НА ЛУ ОТ КОЛЕЖА, АРТИСТ
ДАНИ ФИЙЛДС - МУЗИКАЛЕН МЕНИДЖЪР И ПУБЛИЦИСТ
ЕЙМИ ТОБИН - АКТРИСА И ГОСТ НА "ФАБРИКАТА" ПРЕЗ 60-ТЕ, ФИЛМОВ КРИТИК
ТЕРИ ФИЛИПС - МУЗИКАНТ И ДИРЕКТОР В "ПИКУИК РЕКЪРДС"
МАРТА МОРИСЪН, ЖЕНА НА С. МОРИСЪН, РАБОТИЛА В КОЛЕЖА "ВАСАР"
МЕРИ ВОРОНОВ - СУПЕРЗВЕЗДА НА УОРХОЛ, АКТРИСА И АВТОР
ДЖАКСЪН БРАУН - АВТОР, ПРИРОДОЗАЩИТНИК
ДЖОНАТАН РИЧМАН - АВТОР, ОСНОВАВА "МОДЪРН ЛАВЪРС"
ДЖОН УОТЪРС - РЕЖИСЬОР, ПИСАТЕЛ, АКТЬОР И АРТИСТ
ДЖОУЗЕФ ФРИЙМАН - АСИСТЕНТ НА УОРХОЛ ВЪВ "ФАБРИКАТА"
ДЕЛМОР ШУОРЦ - ПИСАТЕЛ, ПОЕТ, ПРЕПОДАВАТЕЛ В "СИРАКЮЗ"
ТОНИ КОНРАД - РЕЖИСЬОР, МУЗИКАНТ
БИВШ ЧЛЕН НА "ТИЪТЪР ЪВ ЕТЪРНАЛ МЮЗИК" И "ПРИМИТИВЗ"
БИЛИ НЕЙМ (БИЛИ ЛИНИЧ) - СЪТРУДНИК НА УОРХОЛ, ФОТОГРАФ
И НАЧАЛНИК ПОДДРЪЖКА ВЪВ "ФАБРИКАТА"
ДЕЙВИД БОУИ - АВТОР, МУЗИКАНТ, АКТЬОР
ПРОДУЦИРА ЗНАЧИМИЯ АЛБУМ НА РИЙД "ТРАНСФОРМЪР"
В ПАМЕТ НА ДЖОНАС МЕКАС - РЕЖИСЬОР, АРТИСТ
И ОСНОВАТЕЛ НА КИНОАРХИВ "АНТОЛОГИЯ",
ПОСВЕТИЛ ЖИВОТА СИ НА АВАНГАРДНОТО АМЕРИКАНСКО КИНО
Какъв костюм да носи бедното момиче
на всички бъдещи партита?
Стари дрехи, взети незнайно откъде и от кого,
на всички бъдещи партита.
А къде да отиде и какво да прави,
когато полунощ удари?
Тя пак ще потърси неделния клоун
и ще плаче зад вратата.
Какъв костюм да носи бедното момиче
на всички бъдещи партита?
Защо коприна и лен от вехти рокли
на всички бъдещи партита?
А какво да прави с дрипите от четвъртък,
когато дойде понеделник?
Тя пак ще потърси неделния клоун
и ще плаче зад вратата.
Какъв костюм да носи бедното момиче
на всички бъдещи партита?
За детето от четвъртък е неделният клоун,
за който никой няма да скърби.
Черен саван, чужда рокля.
Костюм от парцали и коприна,
както подобава на онази, която седи и плаче
за всички бъдещи партита.
Превод на субтитрите Емилия Николова