Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HUDBA PRONIKÁ DO NEBE… BAUDELAIRE
I've Got A Secret vám přináší značka Winston.
Ty nejprodávanější a nejlepší cigarety s filtrem.
Winstonky chutnají, jak mají.
Winstonky chutnají Jak mají
Cigarety Winston
vám přináší nejsledovanější americký soutěžní pořad I've Got A Secret.
Takže. Z důvodů, které se zanedlouho dozvíte,
budeme tomuto pánovi po mé levici říkat pan X.
Prozradím vám ale, že je z Walesu.
Je to Velšan a také je to hudebník.
Vrátíme se za pouhých 20 sekund.
Kolik heroinu si každý den kupujete?
Tak 29 gramů, čtyři pět dolarů…
Levittown v USA. Pečlivě navržená komu…
Blesková zpráva z Dallasu v Texasu. Prý to je oficiální. Pan prezident Kennedy…
Raz, dva, tři.
Toto je písničkář John Cale,
který měl minulý týden koncert, a ten byl opravdu něco.
Co na tomto koncertu bylo tak neobvyklého?
Vystoupení trvalo 18 hodin.
Uhodnete tedy, proč je pan Schenzer tak zajímavý?
Protože byl z publika jediný, kdo tam těch 18 hodin vydržel.
Proč to udělal?
Jak to, že zahrát tohle zabralo 18 hodin a 40 minut?
Jsou tady instrukce od skladatele Erika Satieho,
kde se píše, že tento kus
se musí 840krát zopakovat.
Proč to udělal tak, aby se to muselo zahrát 840krát,
- aby to bylo kompletní? - Netuším.
Vítr Vítr duje
Vítr Vítr duje…
„Připadám si, jako bych byl v kině.
Dlouhý, točící se pruh světla protíná tmu.
MLUVÍ LOU REED
Oči mám upřené na plátno.
I samotné záběry jsou plné teček a paprsků.
Jsem anonymní a zapomněl jsem se.
Tak to je vždycky, když se jde na film do kina.
Je to, jak se říká, droga.“
Ve snu, který mi přivanul vítr…
Odstěhovali jsme se z Long Islandu. Mně byli čtyři, Louovi devět.
MLUVÍ MERRILL REED WEINER
Bydleli jsme na předměstí, ve Freeportu.
Z Brooklynu jsme se přestěhovali do odříznuté předměstské komunity.
To pro něj byl hodně náročný přechod.
V mých rukách
Vítr, vítr…
Máma byla ženou v domácnosti. Táta chtěl být romanopiscem, spisovatelem.
Babička mu řekla: „Ne, budeš účetním.“
Takže se stal účetním.
Jeho táta byl opakem ústřední postavy…
MLUVÍ ALLAN HYMAN
…z pořadů z 50. let, kde je otec nejlepším rádcem.
Se svým otcem toho moc společného neměl. Byl pořád v práci.
Nebyl to někdo, s kým si jdete zaházet s míčkem.
Nevím, co otec chtěl, aby Lou v životě dělal.
Možná si myslel, že po něm převezme firmu.
Ale každopádně čekal, že ze mě bude někdo, kdo bude vařit dobrý vývar.
Nechodili jsme ani do cirkusu, ani třeba do muzea. Nic takového.
Vím, že je pryč Ale moje láska…
Na začátku jsem se učil na klavír.
Kytaru jsem vzal poprvé do ruky tak v 10 nebo 11. Šel jsem na jednu lekci.
Vzal jsem s sebou „Blue Suede Shoes“ a řekl, ať mě to naučí hrát.
Ale to asi nebyla náplň jejich práce.
Takže tím ty moje lekce skončily.
Naučil jsem se hrát napodobováním hudby z desek.
Doo-wop. The Paragons, The Jesters, The Diablos.
A rockabilly.
Lou mi už na začátku říkával, že se chce stát rockovou hvězdou.
To bylo na střední.
Když mi bylo 14, natočil jsem první písničku „Leave Her for Me“.
Hrozně mě zklamalo,
že tu noc, co ji měl Murray the K zahrát v rádiu, tak onemocněl.
Místo toho ji pustil Paul Sherman a naprosto mě to zdrtilo.
Seděli jsme u rádia.
A přišly nám tantiémy 2 dolary a 79 centů,
což bylo daleko víc, než jsem vydělal s The Velvet Underground.
Vezmi ty květy…
Hayloft byl lokál, kam chodil hrát. Sólově.
Rozejdi se s mojí milou…
Vědělo se, že to je noční klub pro gaye.
Jednou jsem se ho zeptal, proč tam vlastně chce hrát.
Řekl mi, že to jsou fajn lidi.
Rozejdi se s ní kvůli mně Rozejdi se s mojí milou…
Kapela pořádala ve městě koncerty. On byl ještě na střední.
A myslím, že to u nás doma dělalo problémy.
Bydleli jsme u babičky doma.
A moje babička byla velká vlastenka.
Nelíbilo se jí, že si moje máma vzala Angličana.
MLUVÍ JOHN CALE
A že nemluvil velšsky.
Byl to Angličan, a ještě k tomu horník.
Celé roky se snažila své děti od té práce odradit.
Zajistila, aby všichni kluci a moje máma dostali vzdělání.
Když se pak vdala a můj táta se tam přistěhoval,
babička zakázala, aby se doma mluvilo anglicky.
V sedmi jsem se anglicky naučil ve škole.
Do té doby jsem tátovi nerozuměl.
Babičce se to nelíbilo tak moc,
že mě v podstatě nenáviděla.
Bylo to trochu smutné.
Máma mě chvíli učila hrát na klavír,
ale pak jsem dosáhl určité úrovně,
takže jsem začal chodit k někomu jinému.
Díky ní se to všechno dalo snést.
To mi bylo tak šest nebo sedm let.
Chtěl jsem mít život jako ti z rádia.
A v té době jsem přišel na to, jak rádio vlastně používat.
Naladil jsem všemožná zahraniční vysílání.
Měl jsem Suisse Romande a Rádio Moskva.
Když jsem začal chodit na gymnázium, měli tam orchestr a já do něj chtěl.
Chtěl jsem hrát na housle, ale žádný housle tam neměli.
Ale měli violu, takže jsem hrál na ni.
Měli party od Bacha pro cello a violu.
To bylo na naučení opravdu dobrý.
Pak jsme ale hráli i capriccia od Paganiniho,
díky kterým jsem svého učitele dostal.
Řekl jsem mu totiž, že se ta capriccia naučím.
Moje matka podstoupila operaci prsou.
Zmizela a odjela do takové izolované nemocnice,
která měla asi osm metrů vysoké hradby.
Můj otec mě brával na ramena a držel mě nad hlavou…
Ale ona zmizela.
Všechno se tím úplně změnilo.
Byl jsem sám.
Táta chodil do práce. Připadal jsem si hrozně odříznutý.
S otcem jsem o tom, co se děje, nemohl mluvit.
S matkou jsem taky mluvit nemohl.
A někdo mě začal zneužívat a nevěděl jsem, co s tím mám dělat.
Jednou jsem hrál skladbu, u které jsem si pamatoval začátek, ale ne konec.
Takže jsem musel na konci improvizovat. Myslím, že se mi ten závěr dost povedl.
Něco jsem z toho udělal a ono to vyšlo.
Když jsem z té místnosti vyšel, byl jsem prvně vyděšený.
Vůbec jsem nevěděl, co se bude dít, ale pak se to stalo.
A v momentě, kdy se to stalo,
tak to pro mě v začátcích mělo velký význam,
protože jsem přišel na to, jak se dá vyřešit problém.
A bát se něčeho, co se má v budoucnu stát, problém není.
Naučil jsem se improvizovat.
KONEC
Pomalu jsem se začal soustředit na to, co jsem chtěl dělat.
A myslím, že jsem se rozhodl prakticky.
Řekl jsem si, že budu dirigent.
A tím bylo jasné, že se z té díry budu muset odstěhovat.
Nic tam nebylo. Zoufale jsem chtěl pryč.
Ta příhoda, u které jsem se málem podělal strachy,
kdy jsem musel vystoupit a nějak elegantně to zakončit…
…mi fakt hodně pomohla.
Zabila jsi svého evropského syna
Komu je pod 21 let, toho nemáš ráda
Ale tvoje modrý auta jsou pryč
Takže se s nimi rozluč Sbohem, sbohem, sbohem…
New York byl za studené války místem, kam utíkali umělci.
MLUVÍ JONAS MEKAS
Takže se tam setkávali všichni z New Yorku
a ty nejlepší umělecké talenty z Paříže a Berlína.
Rozluč se Tvůj klaun se s tebou loučí…
Takový byl New York na konci 50. let. Teď se dostáváme do let 60.
Francouzská nová vlna měla Cinémathèque Française
a my zase měli 42. ulici.
Chodili jsme na 42. ulici noc co noc.
Bylo tam asi 15, ale spíš tak 20 kin.
Bylo to období, kdy se veškeré formy umění
a taky životní styl začaly měnit.
To vše vyvrcholilo v 60. letech.
Nebyli jsme nějakou subkulturou nebo tak něco. Byli jsme kulturou!
Malíři, hudebníci i filmaři.
Nezajímali se až tak o vyprávění příběhu.
Kinematografie byla poetická, což ji vyneslo na úroveň ostatních forem umění.
V lednu roku 1962 se moje studio The Film-Makers' Cooperative
stalo místem setkávání všech filmařů.
Promítalo se tam každý večer.
A chodíval tam i Andy.
Já ale nevěděl, že to je Andy.
Seděl na zemi spolu s ostatními.
A tam potkal ty svoje Superstars,
jako Maria Monteze, Jacka Smitha a Gerarda Malangu.
To byla Andyho filmová škola.
Chodil jsem na fakultu Goldsmiths.
Byla to opravdu svobodná vzdělávací instituce.
Chodil jsem na hodiny violy a kompozice s Humphreym Searlem.
Rozuměl Cageovi a všem těm, co mě zajímali.
John Cage a „Water Walk“.
John Cage byl předním představitelem avantgardy
v hudbě, a to nejen v New Yorku, ale i v celé Americe.
Ale myslím, že se jeho roli chystal převzít La Monte.
Dostal jsem „Bernsteinovo stipendium“. Platili mi cesty a tak.
Ještě jsem tam zažil paní Kusevickou.
Pro studenty pořádala odpolední soaré.
Nenechali mě vystupovat a byli moc agresivní.
Harry Kraut se mě zeptal, jestli je ta hudba agresivní.
Většina představení byla o tom, že byl někdo v klavíru.
Mlátil do vnitřku toho klavíru a tak.
Pak jsem dostal sekeru.
Vzpomínám si, jak jeden člověk z přední řady vstal a utekl.
A to byla paní Kusevická. Brečela.
A já jí řekl, že se hrozně moc omlouvám.
Jo, byla chvíli naštvaná, ale v pohodě.
Vzali jsme ji pak na koktejl a už to bylo dobrý.
V té době už jsem znal Corneliuse Cardewa.
Měl jsem k sobě někoho, kdo mi rozuměl.
A Cornelius se seznámil s La Montem.
La Monte Young byl dalším pokračovatelem Johna Cage.
A já jsem se k La Montovi dostal přes Tanglewood.
Hudba se rozložila až tak,
že už to vlastně ani nebyla hudba.
Uvidíme se za týden.
U La Monta tohle skončilo.
Každej chce dělat nějakej humbuk, a koukněte na mě.
Já dělal něco, co mělo lidi spirituálně pozvednout.
Nikdo přede mnou nenapsal skladbu,
která by se celá skládala z dlouhých tónů.
No, John byl z Walesu.
Dostali jsme od něj dopis z…
- Z Walesu nebo možná z Londýna. - Nebo tak něco.
Odněkud z Británie
- a psal, že chce přijet a studovat… - Jo.
- Řekli jsme, ať přijede. - Jo.
Já se do New Yorku dostal až v roce 1963.
Byl jsem poprvé v New Yorku a byl jsem zhnusen. Bylo to…
Z chodníků šla pára.
Já si říkal: „Ty vole. Tady to je hrozně špinavý.“
ČLENSKÁ KARTA JARO 1957
Ty La Montovy dlouhé tóny prodlevy a tak dál mě povzbuzovaly.
Byli jsme zase ponoření v hudbě
a soustředili jsme se na to, co uslyšíme.
Slyšíme sice prodlevu, ale vlastně zkoumáme přirozenou harmonii.
Zavolal mi Lou a řekl, že má depresi.
Říkal, že se chodí léčit.
Myslel si, že jeho rodiče se jeho homosexualitu snažili vyléčit pomocí šoků.
Vůbec jsem tomu nevěřil, jeho rodiče jsem znal.
Někdo by přemýšlel o tom,
jestli opravdu trpěl depresemi nebo jestli užíval nadměrné množství drog.
Myslím, že to období, ve kterém žil, mu nepomohlo.
A pomoc, která byla v té době k dispozici, byla tristní.
Otázky na tohle Louovo období mě štvou.
Kvůli tomu, že panuje spoustu mylných názorů.
Je to neuctivé k jeho památce i k mým rodičům.
Myslet si, že pro to existuje jednoduché vysvětlení, je zjednodušující a zkreslené.
Měl jít na NYU.
Vydržel tam jeden a půl semestru, myslím.
Zavolal mi a řekl, že přejde na univerzitu v Syracuse.
Když se dostal na Syracuse, stal se z něho jiný člověk.
Byl mrzutý, nepřátelský.
Rebeloval skoro proti všemu.
Dělalo mi potíže mu rozumět.
Spolu jsme hulili a jamovali.
Hráli jsme Raye Charlese, občas Frankieho Lymona. Hráli jsme…
Hráli jsme v chlapeckých a dívčích spolcích a v barech.
Vůbec nám to nešlo, takže jsme si museli často měnit název.
Nikdo nás nechtěl dvakrát.
Stávalo se, že jsem začal hrát pozdě nebo jsem hrál úplně mimo.
On z toho šílel.
Třeba se otočil a praštil do činelu.
Neměl žádnou trpělivost.
Ale to s nikým, kdo nehrál naprosto přesně.
Jednou jsme hráli pro univerzitu v St. Lawrence.
Bylo to na lodi na řece Svatého Vavřince.
Lou řekl, že na té lodi hrát nebude, ale já mu řekl, že na ní hrát musíme.
A on řekl: „Já teda ne.“
A rukou prorazil skleněný dveře a tu ruku si celou pořezal.
Museli jsme ho zavézt do nemocnice a tam mu ji zašili.
A myslím, že to byla jeho pravá ruka.
Řekl nám, ať jdeme do prdele. Že nemůže hrát.
Já na to, že může zpívat a že na kytaru stejně hrát neumí.
„Takže my to za tebe vezmeme.“
A taky že jo.
V mnoha ohledech byl jak tříletý dítě.
Kolotoč
Udělali jsme demonahrávku s názvem „Your Love“.
Trochu tvé lásky
Tvoje láska, trochu tvé lásky
Dokud jsi mě nemilovala Nebyl jsem pořádnej chlap…
Měli jsme ve městě sraz s člověkem,
kterému se líbily některé Louovy nahrávky.
Ten se Loua zeptal, co vlastně chce dělat a čeho chce dosáhnout.
Řekl, že chce být bohatý a stát se rockovou hvězdou.
A že bude bohatý a že se tou rockovou hvězdou stane,
ať se mu ta hudba líbí, nebo ne.
Na… většině míst se cítil nepříjemně.
A když mu nebylo příjemně,
tak toho využil a přenesl to na všechny ostatní.
Tím si to zpříjemnil.
Nevím, proč byl tak nesebejistý, ale opravdu byl.
Myslím, že to tak měl celý život.
Byl naštvaný na lidi, co ho odmítali,
takže ta přátelství s nimi ukončoval on.
„V temném kostele hudby, který není ani na zemi, ani na moři,
ale kvete uvnitř mysli.“
MLUVÍ DELMORE SCHWARTZ
„Vzorce pohybu a činů. Série slavnostních průvodů,
které se pohybují s majestátní jistotou,
aby roztáhly neoddělitelné opony…“
Tou dobou se stýkal s Delmorem.
Nejvíc jsem vzhlížel k Delmorovi Schwartzovi.
Studoval jsem u něj poezii, ale dělali jsme i jiné věci.
Psali jsme úžasné krátké eseje a příběhy.
Žasl jsem nad tím, že to někdo uměl napsat tak jednoduše a tak obyčejným jazykem.
A Schwartz si o Louovi myslel, že má obrovský talent.
Dokonce i publikoval několik svých básní v Evergreen Review.
Jeho básně byly plné témat o homosexualitě.
Bylo to celé velmi temné.
Psal o potkávání mužů na veřejných záchodech,
o sexu s nějakým mužem u pisoárů. To do těch básní dával.
Když jsem si jednu z těch básní přečetl,
zeptal jsem se Loua, co to jako má sakra být.
Odkud pramení ta jeho touha po tak ponižujícím sexu?
Řekl, že když to není temný a ponižující, tak to není vzrušující. Není to sex.
A že tomu vůbec nemůžu rozumět,
protože se ze mě stává republikán.
Do Hayloftu jsme šli asi na Díkůvzdání nebo na Vánoce.
Moc si toho nevybavuju, jen že to byl gay bar.
Byla tam holka, co se jmenovala Action. A on se mě s ní snažil seznámit.
A já řekla, že nejsem lesba a že jí být nechci.
Že nechci experimentovat a že nemám zájem.
A on řekl, ať si s ní jdu zatančit, a já souhlasila.
Asi mě tam vzal jen proto, aby mi ukázal, kam chodí.
Lidi mi říkali, jak mi to může být jedno.
Jak s ním můžu být, když je na chlapy?
Já jim říkala, že to se mnou nesouvisí.
Že nežárlím a že mi to nevadí.
O dost horší ale byla cesta na Manhattan, do Harlemu. Tam jsme jeli pro heroin.
Jeli jsme na křižovatku 125. ulice a ulice Saint Nicholas.
Zašli jsme do nějaké bytovky.
Moc rád mě brával na místa, která byla nebezpečná.
Chystal si půdu pro historku,
o které by pak mohl psát. Aby měl materiál.
Psal pořád.
Buď psal nějaký příběh, nebo text k písni nebo píseň.
Ale trval na tom, že mezi tím není žádný rozdíl.
Mezi napsáním knihy a napsáním textu k písni.
„Sedmnáct Vozněsenskijů úpí, leč tiše.
Můj smutek byl rozprostřen
na míle magnetofonové pásky a na nekonečný červený jazyk.“
Na vysoké jsem byl hodně ovlivněný Ginsbergem.
„Kvílení“, „Kadiš“.
Nahý oběd od Burrougha.
Poslední odbočka na Brooklyn od Huberta Selbyho mladšího.
Řekl jsem si, že přesně tohle udělám. Akorát na bubny a na kytaru.
„Nevím, kam přesně jdu.
Zkusím dojít až do království.
Protože se pak cítím jako chlap.
Když si dám jehlu do žíly.
Nic není jako dřív.
Když si píchnu, připadám si jako Ježíšův syn.
A asi prostě nevím. Asi prostě nevím.“
Asi neexistuje problém
lidského chování, který by s námi byl už tak dlouho
nebo byl tak málo pochopen jako homosexualita.
Co je podle vás nejzávažnější sexuální zločin?
Zločin proti přírodě.
Jaký je trest za zločin proti přírodě?
Nejtvrdším trestem je 20 let vězení.
Zatýkali nás za to, že jsme chodili do barů.
Ale tak co? To k tomu patřilo.
Existoval bar San Remo.
Všichni tam byli tak trochu teplí,
ale taky extrémně chytří a kreativní.
Byli to třeba Edward Albee, Andy Warhol a Jasper Johns.
V centru všeho byl rozrůstající se umělecký svět.
Peníze… večírky, moc.
Rozrůstala se i kinematografie.
New York Film Festival, Lincolnovo středisko…
To vše se dělo uprostřed 60. let.
A všechno bylo nehorázně… přeafektované.
Afekt byl něco, s čím se dalo hrát. Tak to dělal třeba Jack Smith.
NA ZAČÁTKU ROKU 1964
Světe, div se, byla to velmi stimulovaná noc
v předvečer zhroucení světa.
SE JOHN CALE NASTĚHOVAL K TONYMU CONRADOVI.
Na Ludlow Street 56 jsem se já, Jack Smith, seznámil s Angusem a Tonym.
BYDLEL TAM I FILMAŘ JACK SMITH SPOLU S MNOHA DALŠÍMI UMĚLCI A HUDEBNÍKY.
Tony Conrad převzal byt…
MLUVÍ HENRY FLYNT
…na Ludlow Street 56. To bylo důležité.
Nechtěl jsem být součástí systému…
MLUVÍ TONY CONRAD
…takže jsem bydlel v bytě, který stál, 25 dolarů a 44 centů měsíčně.
Když jsem se přestěhoval, byla to opravdu podivná změna.
Z dokumentárního, avantgardního stylu života na Lower East Side
jsem přešel do formální umělecké scény, budoucího Soho.
Jack se tam přistěhoval.
Za sousedy jsme měli Piero Heliczera a jeho ženu Kate.
Pak se Angus MacLise vrátil do New Yorku
a skončil ve třetím bytě, který byl na stejném podlaží jako ten náš.
V té budově bydlel i Mario Montez. John…
John Cale se nastěhoval k Tonymu.
Toto jádro na Ludlow Street…
MLUVÍ AMY TAUBIN
…pak La Monte Young využil při založení The Dream Syndicate.
La Monte, Marian a Tony a já
jsme po dobu roku a půl prováděli hodinu a půl denně následující věc.
Držel jsem delší dobu určitý tón. Bylo to takové cvičení.
Díky tomu jste si mohli uvědomit nové možnosti.
Každá frekvence je vnímána…
MLUVÍ LA MONTE YOUNG
…jinou částí mozkové kůry.
Takže když nastolíte určitou skupinu frekvencí, které se pořád opakují,
dostane vás to do psychického stavu, který může být velmi silný a hluboký.
V těch harmonických sériích můžete slyšet detaily,
které jsou mimořádně krásné a neobyčejné.
A vám začne docházet,
že ve zvuku existují nová místa, která se vám můžou velmi zalíbit.
Netrápilo nás ladění podle áčka nebo tak.
Zjistili jsme, že tou nejstálejší věcí, na kterou jsme mohli ladit,
bylo hučení ledničky o 60 hertzích,
protože hučení o frekvenci 60 hertzů představovalo hučení západní civilizace.
Takže naší základní frekvencí, tedy tóninou…
Jestliže třetí harmonická měla frekvenci 60 hertzů, ta základní byla 10 hertzů.
A světe, div se, deset hertzů je alfa rytmus mozku při spánku.
A zničehonic nám došlo, že jsme na něco přišli.
Zajímavé na The Dream Syndicate bylo,
že to byla minimalistická hudba.
Jedna stupnice, držet jeden tón
a poslouchat jeho různé intonace.
La Monte Young natáhl jeden tón klidně na čtyři hodiny.
S Andym jsem jednou na to jeho vystoupení šel.
Warholův Kiss jsem viděla dřív, než jsem šla do Factory.
Nebyly tam titulky.
Takže jsem nevěděla, kdo to natočil.
Byl to seriál a co týden vycházel nový díl,
který měl dvě a tři čtvrtě minuty,
když se pustil tou správnou rychlostí, což bylo 16 snímků za sekundu.
Na Warholových němých filmech je vždycky zajímavé,
jak jsou nereálné,
protože se mají promítat při rychlosti 16 snímků za sekundu.
To znamená, že lidé na těch záběrech dýchají
a bije jim srdce v jiné rychlosti, než jak rychle se to děje vám,
když se na to díváte.
Vytváří to úžasný pocit estetické distance.
V Empire State Building byla pošta.
Chodili jsme tam s pytli plnými časopisů Film Culture.
Najednou jsme se zastavili a podívali se na tu budovu.
Myslím, že jsem řekl: „Tohle by byl perfektní záběr pro Andyho Warhola.“
A tak se to stalo.
Warhol, avantgardní film a avantgardní hudba.
Všechno bylo o tom, aby se prodloužil čas.
La Montova představa toho, co je hudba…
Řekl bych, že to je čínská idea.
Ano, je to čínská představa o čase.
Hudba přetrvává celá staletí.
Byla to improvizace, která přináší jakousi náboženskou atmosféru.
A je to také velmi záhadné.
A pak jednoho dne Tony přišel se snímačem a bylo to.
Dostali jsme moc. Měli jsme zesilovač.
Staly se pak různé věci.
Rozdílové tóny a tak, které dokážou otřást budovou.
Bylo to vážně intenzivní.
Když jsme hráli, tak to znělo, jako by pokojem prolétávala B-52.
Jsem závodník, kotě
Se mnou nemůžeš držet krok
Jsem závodník, kotě
Se mnou nemůžeš držet krok
Tak pojď, kotě, dáme si závod
Co ty na to, kotě…
V té době jsem sbíral rokenrolové desky. Byl to takový můj fetiš.
Johna to překvapilo, když se ke mně nastěhoval.
Poslouchali jsme věci,
co měly blíž k La Montovi.
Kvůli těm souzvukům a tak.
Dokonalý souzvuk a tak.
Hank Williams a Everly Brothers.
Snít…
„Snít. Snít.“
To, jak to začíná…
Můžete slyšet ty rozdílové tóny. To se mi líbí.
V té době jsem byl rokenrolem uchvácen.
Ohromilo mě, co dělali Beatles
a ty texty, co zpívali.
Nebylo to dětinské.
„Vím, jaké je být mrtvý. Kvůli tobě mám pocit, že jsem se nenarodil.“
Tak počkat. Něco takovýho by napsal Lou.
A z toho se pak stala ta první šílená kapela, která se jmenovala The Primitives.
Byl v ní John a Walter De Maria
a Tony a Lou.
Klid, prosím.
Předvedeme vám něco novýho.
Až vám vlezeme do hlavy, tak vás dostaneme.
Připravte se. Jdeme na to. Jo.
Psal jsem písničky pro malé vydavatelství v Long Island City,
pak jsem přešel do New Yorku.
Pickwick byla velmi úspěšná, nízkorozpočtová nahrávací společnost.
Desky za 99 centů.
Dvanáct surfařských písniček nebo písničky o rozchodech.
Prodávali je ve Woolworths.
Měl vizi.
Měl větší talent, než nakolik byl talentovaný, jestli mi rozumíte.
Neuměl zpívat ani hrát,
ale všechno, co tím svým nakřáplým hlasem zazpíval, ve mně rezonovalo.
S Louem jsme chtěli vyšlapat novou cestu, což se nám povedlo.
Tony dostal pozvánku na večírek.
Šli jsme tam, přišel nějakej chlap a řekl, že vypadáme dost komerčně
a jestli nechceme svou nahrávku někomu předvést a jet do Long Island City.
Byli to Pickwick Records a písničky pro ně psal Lou Reed.
Když jsem ho poznal, nestačil jsem kulit oči.
Dali jsme si kafe. Měl jsem s sebou svoji violu.
Ještě jednou…
Hrál jsem na violu dost klasicky.
Dělal jsem u toho výrazné vibrato a znělo to prostě klasicky a dobře a tak.
A Lou řekl: „Sakra. Já věděl, že seš lepší.“
Všichni obličejem k zemi
Připraveni…
Chtěl jsem s nimi udělat takovou psací akci.
Říkal jsem jim, že musíme psát za pochodu, což se všem líbilo.
A zajímavé bylo, že klíčovou roli v tom hrál právě on.
Byl to písničkář a začal hrát na kytaru. A mně se to moc líbilo.
A pak se do toho John a všichni ostatní hned zapojili.
Pak vznikla píseň „The Ostrich“,
která se hodně velkým producentům,
jako Warrenovi Thompsonovi z Elektra Records, fakt líbila.
- Udělej pštrosa - Jo
Otoč se doleva A dej nohy nad levou…
Jde vám to.
Písnička byla složená na kytaře naladěné na jeden tón.
Kytara byla hrozně nahlas a Lou do toho hrál na tamburínu a zpíval.
Byl naprosto spontánní.
Přesně takový, jak si přestavujete kluky, co hrají v garáži.
Byl skvělý.
Jo, to mi v mládí chybělo.
Hráli v rádiu třeba hned po Shirley Ellis nebo…
„Bo-nana-bana fee-fo-fum.“ Znáte tu písničku?
A DJ řekl: „Jo! Super! Máme tady další kapelu.
Jsou to The Primitives z New Yorku
se svým novým hitem ‚The Ostrich‘.“
Připadalo mi to skoro jako nějaká kouzelná chyba.
Bylo to úplně mimo.
Nebral jsem to tak, že bych se na tom nějak hudebně realizoval.
V Pickwicku se zapsal opravdu ohromně.
Byl sjetej, byl nemocnej,
padal, musel jsem ho vozit do nemocnice.
Popravdě to byl jeden z důvodů,
proč jsem to s ním chtěl ukončit, i když jsem si myslel, že má talent.
A Lou řekl: „Nenechají mě nahrát písničky, který chci já.“
To pro mě bylo něco jako červená pro býka. Řekl jsem: „Cože? Co chceš teda hr…“
A on mi ty písničky ukázal.
Psal jsem o bolesti.
Psal jsem i o věcech, co mě bolely.
A také o realitě, jak jsem ji viděl já nebo moji kamarádi.
O věcech, co jsem viděl nebo slyšel nebo…
Zajímala mě na tom komunikace s lidmi zvenčí.
Řekl: „Proč nehrajou?“
No protože by si lidi stěžovali,
že obhajuje užívání drog.
Ale ono to o drogách není.
Je to o lidech, co jsou znechucení a nespokojení se životem.
Proč to tedy neuděláme taky?
V roce 1964 bydleli v tom bytě na ulici Ludlow Cale i Reed.
„I'm Waiting for the Man“. Text a hudba: Lou Reed.
Zaujímat nepřátelskou pozici je pro lidi užitečné,
protože se nějak vymezíte.
Vymezíte se tak, že si myslíte opak a pak na tom stavíte.
Našemu stanovisku jsme rozuměli.
Bylo to opovrhování čímkoliv jiným. Fungovalo to.
Omluvte mě, pane Teď na to vůbec nemyslím
Ale čekám tady na svého kamaráda…
Jo, pořád říkal: „Ty vole.
Jak se to sakra stalo? Z Walesu?“
Ukázal mi text k „Venus in Furs“ a k „I'm Waiting for the Man“
a já si říkal, že to jsou opravdu ucelené, kvalitní texty.
Ale řekl jsem mu: „Tak počkat. Ta hudba nejde k tomu, o čem je ten text.“
A hrozně nás to s Louem nadchlo. Jaké vlastně máme možnosti?
Zkoušeli jsme všemožné sestavy.
Třeba… tria, kvarteta a tak.
Lesklé, lesklé…
Jednoho dne v zimě jel metrem a potkal Sterlinga, který neměl boty.
Neviděl ho od vysoké, od Syracuse.
Určitě viděl Loua a jeho kapelu hrát v Syracuse.
Určitě do ní chtěl.
Chtěl to a byl připraven.
Hrál už od 15, naučil se to sám.
Vždycky měl na večírcích kytaru v ruce.
To bylo to, co chtěl dělat. A tohle byla jeho šance.
Měli jsme kytaristu, který o svých sólech přemýšlel.
S Louem jsme si sedli a improvizovali.
A Sterling do toho hrál sóla.
Hrál fakt dobře. Ve stylu Isley Brothers.
Byl přirozený a něžný.
Nápad zkombinovat R&B a Wagnera byl hned za rohem.
Jednoho dne jsem jela domů ze školy
a v rádiu hráli „Not Fade Away“. Tu verzi od Stounů.
Musela jsem zastavit, protože mě to hrozně zaujalo.
Hledali bubeníka a já řekla, že na bubny umí hrát Jimova sestra.
Loua jsem s ní seznámila.
Maureen byla sestra mého dlouholetého kamaráda.
MLUVÍ STERLING MORRISON
Ten taky chodil na Syracuse a kamarádil se s Louem.
Maureen hrála v dívčí kapele na Long Islandu, ale rozpadly se.
Takže k nám přišla nahrát jen trochu bicích.
Jen tak hrát.
Nevím. Bylo to velmi nenucené.
A když přišla domů, tak kolem páté ráno, pustila si Bo Diddleyho
a hrála noc co noc od pěti ráno do dvanácti.
Přišlo nám, že to bude skvělá bubenice. A taky že jo.
Bavilo mě to a byla jsem nadšená,
že mám příležitost hrát s někým naživo.
Předtím jsem nikdy s nikým nehrála. Bylo to fajn.
Bobovi Dylanovi jsme mohli konkurovat tak,
že jsme mohli jít na pódium a každý večer improvizovat.
Na to byl Lou expert.
Uměl si vymyslet text téměř o čemkoliv.
Prostě měl kytaru, sedl si, já jsem hrál na violu
a on začal nějakou písničku.
Vznikaly opravdu neotřelé texty.
Pak se to dalo dohromady a něco jsme z toho udělali.
Nikdy jste nemohli vědět, kdy Lou nebo John někam zmizí
a budou hrát kdovíco.
Mým úkolem bylo počkat, a až se vrátí, tak tam být.
Když byl Lou vedle mě, bylo to, jako by vedle mě byla stěna ze zvuku.
Sledovala jsem, jak se mu hýbe pusa, abych věděla, kde jsme.
Vlastně jsem ho následovala.
Mimo ty propracované písničky, které psal, mě hlavně zajímala ta improvizace.
Je totiž silně ovlivněná tím, co jde z podvědomí.
A když mi Lou vyprávěl o té léčbě šoky,
tak mi to najednou všechno začalo dávat smysl.
To, co mě na té hudbě okouzlilo, bylo, že byla vlastně taková snová.
A co se mi na rokenrolu v té době líbilo nejvíc, bylo,
že se opakovaly riffy.
Že se vytvořil jeden riff,
který pak celou písní procházel a hrál až do konce.
A tím byly i ty dlouhé prodlevy.
Když jsme založili The Velvet Underground,
měl jsem pár písniček a vidět je takhle ožívat bylo úžasné.
Vždyť já jen tak hrál po barech.
Když spolupracujete, tak je to většinou tak, že to nefunguje.
K těmhle podivnostem nemělo docházet.
Vždycky byl nastavený nějaký standard pro to,
jak být elegantní a jak být surový.
Lesklé, lesklé, lesklé Boty kožené
Prásknutí bičem Děvčátko ve tmě
Do toho zvonek a tvůj sluha Neopouštěj ho
Udeřte, drahá paní A vylečte mu srdce
Jsem unavený
Jsem ospalý
Mohl bych spát klidně tisíc let
Budilo by mě tisíc snů…
Prodlevu jsme měli už v hitu „Venus in Furs“.
Věděl jsem, že máme nějaký svůj rokenrolový styl. Takový nikdo neměl.
Toho jsme dosáhli rozladěnými kytarami. Na to jsem byl pyšný.
Řekl jsem totiž Louovi: „Hej, Lou.
Nikdo nepřijde na to, jak to napodobit.“
Překvapilo mě, jakou jsme v New Yorku dostali odezvu.
Myslel jsem, že děláme něco, co nikdo jiný.
Lesklá kůže ve tmě…
Myslel jsem si, že to, co děláme, je hrozně odvážné.
Že to lidi fakt ohromí.
Udeřte, drahá paní A vylečte mu srdce…
Café Bizarre. Bylo to tam malé,
ale byli jsme za ten kšeft fakt rádi.
Nebylo tam moc lidí. Nikdo netancoval. Bylo to fakt divné.
Někdo z nich k nim stál zády.
Měli jakousi odpudivou auru.
Byli totiž fakt strašidelní.
Barbara Rubin byla jednou z elitních filmařek z centra města.
Dobře znala Boba Dylana i Andyho.
Pracovala tvrdě na tom, aby spojovala lidi.
Jednou přišla do Factory a oznámila, že je v centru kapela,
na kterou by fakt měli zajít.
Najednou v tom klubu bylo o dost víc lidí.
Gerard Factory zastupoval.
Přišel za mnou a řekl mi,
že nás všechny zítra odpoledne zve do Factory.
Přivedla je Barbara Rubin. Všichni byli v černém.
A začali hrát.
Zahráli „Heroin“. A my na to…
Neuvěřitelné. Úplně nás to ohromilo.
Nejvíc nás povzbuzovalo a inspirovalo to,
že když jsme byli ve Factory, šlo tam jen o práci.
Vždy když jsem tam přišel, tak už tam čekal.
Vždycky říkal: „Kolik jsi napsal písniček?“
„Napsal jsem jich deset.“ A on: „Jsi hrozně línej.
Proč jsi jich nenapsal 15?“
Lidi přicházeli a odcházeli.
Přišel někdo, koho znáte, a zase odešel.
Lidi se stýkali.
Nevím
Kam přesně jdu
Ale budu
Se snažit
Zajít až do království
Protože se pak cítím jako chlap
Když si dám jehlu do žíly
Nic není jako dřív
Když si píchnu
Připadám si jako Ježíšův syn
A asi prostě nevím
A asi prostě nevím…
Andy je božský.
Je to nadpozemská bytost.
Byl jako táta, co vždycky říkal „jo“.
Myslím, že díky této části jeho osobnosti lidi do Factory chodili.
Připadali si jako doma.
Když začne téct krev
Když se vstříkne do stříkačky
Když se blížím smrti
Vy mi nepomůžete Vy fakt ne
Ani vy, krásný holky Se svými lichotkami…
Chtěla jsem ho ohromit.
Byl pro mě publikum a po tom já prahla.
Tak jo. Nemusíš nic hrát.
Dělej, co děláš normálně.
To je ono.
Vůbec nás nerežíroval.
Heroin…
Warhol nevydal ani hlásku,
ale jeho přítomnost způsobila po chvíli poprask,
protože byl úplně ticho.
Zabij mě…
Takže jste měli nutkání něco udělat.
Heroin…
Dívej se přímo do kamery.
Zkus se nehýbat. Zkus nemrkat.
Byla to dovednost.
Bude lepší, když umřu
A díky bohu, že mi to je jedno
A asi prostě nevím
Heroin
Zabij mě…
Jsme sponzory nové kapely The Velvet Underground.
V malbu už moc nevěřím, tak mi to přišlo jako fajn způsob, jak zkombinovat…
Máme příležitost skloubit hudbu, umění
a film. Všechno dohromady.
A pracujeme na vytvoření té největší diskotéky na světě.
Říkám ti
A všechno, co se stalo v červnu…
- Točíš? - Současnost nám ukazuje…
Děje se spoustu dobrých věcí,
co se týče podnikání.
Svět se dostal do určité pozice.
A to je velký úspěch.
Čeká vás štěstí.
A kolo štěstí,
které ukazuje vaše ambice a také
vaše blízké přátele. Lidi, co jsou vám blízcí.
Teď tady nejsou žádné neshody.
Nikdo se nehádá a nic takového.
- Protože nepracujeme. - Vidím tady…
Kariéra, podnikání, vaše profese a tak.
Ukazuje mi to tu hodně konkurence.
Vždycky bude velká konkurence.
Do Factory chodili lidi hlavně proto,
že se tam natáčelo.
Mysleli si, že se stanou slavnými, že se stanou hvězdami.
Slibné vyhlídky. Hodně nového pochopení.
A bude se dít spousta nových věcí.
Existoval nějaký ideál ženské krásy.
A když jste tomu nevyhovovali…
Kdo mu vlastně mohl vyhovovat?
Bylo to velmi škodlivé.
Pro ženy to nebylo dobré místo.
Pokud jste se nepřenesla přes fakt, že jste oceňovaná
především pro svůj vzhled…
…pak… však víte.
Byli jsme ve Factory…
MLUVÍ BILLY NAME
…a Gerard se právě vrátil z Evropy.
Dovezl pětačtyřicítku a zpíval na ní hrozně divný hlas.
Že mi záleží na tom, abys mě miloval
Neříkám, že mi záleží…
Hrála ve filmu Sladký život.
Anita Ekberg byla hvězda,
ale Nico byla tajemná tvář ve filmu, který všichni viděli.
Byla neuvěřitelně krásná.
Nico nakonec přijela do New Yorku.
Paul se začal o Nico zajímat z reklamního hlediska.
Pak Paul začal přemlouvat Andyho, že nejde mít rokenrolovou kapelu bez…
Lou totiž moc velký krasavec nebyl.
Nemá zas tak skvělý hlas. Říkal: „Musíš tam mít krásnou holku.“
Andy musel Loua přemlouvat na kolenou, aby do toho šel.
To je zase ona…
Vím, že je na začátku hrozně štvala.
Neudržela tón.
Myslím, že to byl zase John, kdo vymyslel, co s tím hlasem udělat.
Vůbec jsem to nechápal.
Neuměla tohle, neuměla tamto,
ale pak to všechno zničehonic uměla.
Musím se to naučit.
Najednou nám docházelo, že máme pozornost.
Napadlo nás, že bude uprostřed pódia tento blonďatý ledovec
vedle nás ostatních v černém.
Budu tvé zrcadlo Zobrazím ti, kdo jsi
Kdybys to náhodou nevěděl…
Ty tři čtyři písničky, co zpívala, jí dokonale seděly.
A když je zpíval někdo jiný, tak to nefungovalo.
Nám ostatním v kapele připadala velmi tajemná.
Nebyli jsme zcestovalí.
Nebyli jsme kultivovaní. Teda až na Johna.
Ale uměla zpívat.
Nebyla tam jen proto, aby tam stála a byla krásná.
Dejte ruce dolů, prosím
Protože vás vidím…
Andy chtěl, aby zpívala a u toho byla v plastovém boxu.
Ale Nico se to nelíbilo.
Byla to opravdová hudebnice a ty písničky zpívat chtěla.
To, že byla krásná…
…pro ni myslím nebylo důležité.
Takže se nebudeš bát
Když si budeš myslet Že tě noc prokoukla…
Tak o ní asi uvažoval Andy.
Že je odtržená, nedosažitelná. Myslím, že nechtěla být nějak moc slavná.
Myslím, že jen chtěla odvést dobrou práci.
Protože tě vidím…
Když nejste slavný, tak vás pořád srovnávají.
Takže ji srovnávali s Marlene Dietrich nebo Gretou Garbo.
- Budu tvé zrcadlo - Zobrazím ti, kdo jsi
Teď se ostatní porovnávají s ní.
- Budu tvé zrcadlo - Zobrazím ti, kdo jsi…
Něco jsme od nich měli.
Poznali jsme Toma Wilsona, který byl producentem Boba Dylana.
Někam jsme směřovali.
Mohli jsme nahrát desku.
Přišel Norman Dolph a dal Andymu 1 500 dolarů na natočení desky.
Ty jo.
Za něčím jsme si šli.
Čekám na svého muže
Mám v ruce 26 dolarů
Zajedu na křižovatku Lexingtonské a 125.
Cítím se špatně a hnusně Víc mrtvě než živě…
Andy byl neobyčejný a upřímně si myslím,
že by se bez něj nic z toho nestalo.
Asi bychom nedostali smlouvu,
kdyby nám nedělal obálku. Nebo kdyby Nico nebyla tak pěkná.
Hej, kluku bílej Ty nám tu chodíš za holkama…
Na to banánový album jsme zkoušeli rok.
Andy produkoval naši první desku. Byl s náma ve studiu.
Ale dělal toho i víc.
Díky němu jsme mohli natočit desku,
aniž by ji kdokoliv měnil, protože tam byl Andy Warhol.
Špičaté boty a velký slaměný klobouk…
Chápal, co jsme zač
a v čem jsme kreativní a jak to z nás dostat.
Hodně nás podporoval.
…musím čekat
Čekám na svého muže…
Nico milovala Loua. Andy miloval Loua.
Kluci, holky, muži, ženy. Všichni ho milovali.
Už tehdy jsem maloval a kreslil a chtěl jsem být pochopen.
A hledal jsem scénu.
Kamarád mi donesl jejich desku, když mi bylo 15.
Chtěl ji se mnou za něco vyměnit, protože se mu nelíbila.
Já měl zase album od Fugs, které jsem nechtěl.
Líbila se mi intonace Louova hlasu.
„Špičaté boty a velký slaměný klobouk“.
A…
A pak ta Caleova prodleva v pozadí.
A bylo hotovo.
„Ty tu desku nechceš? Ta je přesně pro mě.“
První, co jsem asi řekl, bylo, že by mě tihle lidi pochopili.
Jehly má Dá ti ochutnat…
Něco, co Lou dělal…
MLUVÍ DAVID BOWIE
…bylo prostě nevyhnutelně správné. To, jaký obsah psal.
Dylan do popových textů určitě vnesl novou chytrost.
Ale Lou do toho vnesl avantgardu,
která měla základy u Baudelaira a Rimbauda a…
Tehdy to ale nebylo považováno za důležité.
Neměli jsme reklamu.
Hodně rádií ty naše věci nechtělo hrát.
„Heroin“ a tak. Nechtěli to hrát.
Ani MGM nebylo…
Myslím, že v té době se rozhodlo, že The Mothers of Invention
jsou sázkou na jistotu, takže pro nás nic moc neudělali.
Jako by nás chtěli jen proto, abychom nikde nehráli.
Až do zítra, ale to bude jindy
Čekám na svého muže
Zajdu domů
To je dobrý
Sešli jsme se tu všichni.
Andy Warhol, básník Gerard Malanga.
Tamhle, když pohneš kamerou, je Ed Sanders z rokenrolové skupiny Fugs.
Peter Orlovsky je básník a zpívá indické mantry.
A Jonas Mekas točí filmy, což dělá právě teď.
Jen v New Yorku
bylo tak 30 až 40 různých umělců,
kteří fušovali i do jiných umění než do toho svého.
Dělali i jiná umění.
Uspořádali jsme první festival. Byl to vlastně takový průzkum toho,
co se vlastně děje na poli rozšířených umění a rozšířené kinematografie.
Pořádal se v listopadu nebo v prosinci roku 1965.
V roce 1966 jsem pronajal kino na 41. ulici,
na Times Square. Pokračovali jsme tam.
Měl tam premiéru film Chelsea Girls a plno Warholových filmů.
Mladá Mary řekla strýci Daveovi
„Zaprodala jsem svoji duši Musí mě zachránit“…
Chtěli jsme spojit víc forem umění.
Trvalo to pár týdnů a jmenovalo se to „Andy Warhol's Up-Tight“.
Hráli v tom The Velvet Underground, Gerard Malanga
a Mary Woronov tancovala a tak.
Uteč, uteč, uteč, uteč, uteč Cikánskou smrt na tebe
Řeknu ti, co máš udělat…
Natočili jsme kvůli tomu The Velvet Underground a Nico ve Factory.
To jsme na ně promítali, když měli živé vystoupení na pódiu v tom filmovém klubu.
Šla prodat duši Nebyla sjetá
Nevěděla Myslela, že si ji koupí…
Nějak se pak stalo, že Dom Polski na Saint Mark's Place
v East Village se pro nás uvolnil a my jsme to tam na měsíc přebrali.
Rozšířili jsme „Andy Warhol's Up-Tight“ na „Exploding Plastic Inevitable“.
Toto býval „polský národní dům“.
Teď je to Dom, centrum nočního života v East Village.
Hrají zde Nico a The Velvet Underground.
The Exploding Plastic Inevitable
vytvořil popartový Andy Warhol. Účinkuje zde jeho dívka roku.
Její hlasový projev je neobvyklý.
ANDY MÁ PRO KAŽDÉHO NĚCO!
Andy má rokenrolovou skupinu The Velvet Underground.
Jeho představa o diskotéce je taková, že se zabere tančírna,
kde hrají jeho hudebníci
a přitom promítá několik svých filmů.
U toho blikají barevná světla a lidi tančí nebo se dívají.
Je to jízda.
ŽIVÉ VYSTOUPENÍ THE VELVET UNDERGROUND
Při vystoupeních v Domu jsem Nico doprovázel na kytaru.
Taky jsem to zahajoval.
Neměl jsem žádnou desku. Nebyl jsem vůbec žádnou atrakcí.
Prostě jsem zahrál.
Nikdo tam nebyl, dokud nepřišel Andy.
Tou atrakcí byl on.
Andy dával ta světla na balkóny
a měl na tom různě barevné fólie a všelijak to blikalo.
Nikdo nevěděl, jak se světly zacházet, takže to dělalo publikum.
Další důvod, proč jsme nevydělávali. Pořád někdo něco rozbíjel nebo padal z balkónu.
A Andy ještě říkával něco jako…
„Je tady někdo, kdo ví, jak ta světla fungují? Vy ano?“
Lidi sledovali ty jeho filmy,
ale nemohli se na ně dívat. Neměly příběh.
Bylo to zvláštní a nikdo nevěděl, jestli to je realita, nebo příběh.
Ani my ne. Bylo to hypnotické.
Nahoře to bylo fakt něco.
Lidi jako Walter Cronkite, Jackie Kennedy
a spoustu celebrit tam začalo chodit kvůli Andymu.
Kvůli jeho konexím se sběrateli umění na Central Park West.
Tito neuvěřitelní lidé tam chodili a tancovali.
Nurejev tam přišel a zatancoval.
Celé uskupení New York City Ballet tam chodilo a tančilo.
Myslím… že nevznikli kvůli tomu,
aby dělali úžasnou podívanou.
Vznikli, protože si tak nějak hudebně rozuměli.
A to díky Louovým písničkám.
Barbara Rubin je objevila z těch správných důvodů.
To ta na ně začala promítat ty podělaný puntíky,
když hráli. Jako by nestačili oni sami.
Ptal jsem se Loua, proč mu to dělají.
A on jen pokrčil rameny a řekl:
„Tak to Andy chce. Jsme rodina.“
Asi po třech týdnech jsme jeli na turné.
Častokrát jsme hráli na nějaké výstavě.
Pozvali si Andyho a my jsme byli tím exponátem.
Všichni rychle odcházeli. Byli to lidi z vyšší vrstvy.
SPOLEK KLINICKÉ PSYCHIATRIE
A umělci a tak. Nechtěli slyšet nějakou kapelu, a už vůbec ne nás.
UNIVERZITNÍ FILMOVÝ SPOLEK
Představení Exploding Plastic Inevitable
s The Velvet Underground jsem viděl v New Yorku v Domu.
Ale když měli přijet sem do Provincetownu, kde jsem bydlel…
Hráli v Chrysler Museum. Měla to být výstava.
Přišlo málo lidí. Lidi z města to nepochopili.
Bylo to svým způsobem hrozně bizarní.
Přijeli, když vrcholilo období hippies, ale oni byli proti němu.
SVATBA VE STYLU MOD MICHIGAN STATE FAIRGROUNDS
Stejně vím, že si nás ti lidi oblíbili.
CHARITATIVNÍ KONCERT
Dělali jsme si legraci a říkali: „Kolik lidí odešlo?“
„Asi polovina.“ „Tak to nám to asi šlo.“
Nebyl to jen hluk…
MLUVÍ NICO
…ale byla to taky hudba, kterou můžete slyšet,
když je venku bouřka.
Paul nám pak domluvil kšeft na západním pobřeží.
Pondělí, pondělí
Je na mě tak hodné…
Hudba západního pobřeží
byla organizovanou sílou, která se snažila na popové scéně převládat.
Bylo přesně takové, jaké jsem doufal…
Na cestě z letiště jsme si půjčili auto,
zapnul jsem rádio a první, co hrálo, bylo „Monday, Monday“.
Nebyl jsem si tím vším moc jistý.
Možná na to nejsme připravení.
Přijeli jsme do Los Angeles
a prvním místem, kde nám došlo, že jsme jiní, byl Tropicana Motel.
Byli jsme všichni v černém, všichni jsme byli zakrytí
a seděli jsme kolem bazénu.
Vypadali jsme fakt děsně.
Až na Gerarda. Ten byl někde vzadu a někoho šukal.
Nedělní ráno
Přináší úsvit
Jsem z toho tak trochu nervózní…
Na západním pobřeží jsme nikdy nebyli.
Bylo to divný. Všimli jsme si, že jsou tam všichni hrozně zdraví.
Jejich představa o světelné show byla, že se na zeď bude promítat obrázek Buddhy.
Přijeli jsme do Kalifornie do Tripu, kde bylo pódium.
Co s pódiem? Postavili tam mě a Gerarda.
Udělali jsme vystoupení, aby Velvety vidělo víc lidí.
Vždycky se kolem tebe najde někdo Kdo zavolá
O nic nejde…
Dali na seznam účinkujících i Franka Zappu
a The Mothers of Invention. A ty my jsme nesnášeli.
Měli jsme pocit, že doslova představují západní pobřeží.
Byli to hipíci. Ty my jsme nesnášeli.
Jako flower power, pálení podprsenek…
„Jste snad úplně pošahaní?“
Takový to „láska a mír“ jsme nesnášeli. Ať se vrátí do reality.
A… volná láska a…
„Všichni jsou super a všechny miluju. Nejsem skvělá?“
Všichni chtějí světový mír, a ne aby po vás někdo střílel nebo tak,
ale nezměníte názor lidí tím, že dáte kytku nějakýmu blbovi,
co vás chce zastřelit.
Měli…
…pomáhat bezdomovcům nebo něco.
Něco s tím udělejte a nechoďte tady s kytkama ve vlasech.
Byl to pro ně způsob, jak ignorovat to, že je nebezpečí důležité.
A pokud jste v tom světě,
tak nepoznáte pravou hodnotu nebezpečí.
Lidi jako druh byli v prdeli.
Společnost s nima vyjebala.
Ale to neznamená, že upadnete do depresí a zhroutíte se.
Stanete se silným
a začnete být proti něčemu, proti čemu ostatní lidé nejsou.
Takže nejste…
A to je moment, kdy přichází umělec,
protože ten je proti společnosti.
Je jiný.
Je téměř nemožné vám popsat, jaké je účastnit se rockového tance.
Možná to je důvod, proč sem chodí každý víkend tolik mladých.
Chtějí vědět, jaký je Bill Graham a jaké to je ve Fillmore West.
Lidé jsou tu fajn. Je tu joie.
Je tu určitý esprit, který v jiných městech není.
Třeba v New Yorku, Chicagu, Detroitu,
kde je vše dost tvrdé, drsné.
Ten nás hrozně nesnášel.
Když jsme šli na pódium,
stál tam a řekl: „Doufám, že to poserete.“
A proč teda chtěl… Proč si nás objednal?
Myslím, že dost žárlil a že byl nasranej,
protože tvrdil, že on jako první spojil víc forem umění,
ale bylo to dost žalostný oproti tomu, co dal dohromady Andy. Fakt.
Dostali jsme recenze.
„The Velvet Underground by měli pohřbít někam hluboko pod zem.“
„HORŠÍ JE JEN SEBEVRAŽDA.“
Tohle řekla taková ta Cher.
Takže jsme se chtěli vrátit do New Yorku do Domu.
Ale ne, ono to nešlo. Proč?
Protože se to pronajalo Alu Grossmanovi,
manažerovi Dylana, a ten to přejmenoval na Baloon Farm.
Takže jsme tam nemohli.
Už jde
Je pryč, pryč, pryč…
Vydali jsme druhé album a tam šlo vidět,
jaký vliv mělo to, že jsme byli na turné.
Bylo to agresivní a měli jste z toho pocit…
Agresivita byla odrazem toho, co se dělo v kapele.
Spolupracovat pro nás bylo čím dál náročnější.
- Už je dlouho mrtvá - Já slyšel, jak mě volá
- Není to to stejný - Já slyšel, jak mě volá
Když jsem se ráno probudil, mami
- Já slyšel, jak mě volá - Já slyšel, jak mě volá…
Jedno z nejrychlejších alb vůbec. Bylo to hrozně vyhoněný.
Nahrávací technik od nás odešel.
A jeden technik řekl: „Tohle já poslouchat nebudu.
Zapínám nahrávání a odcházím. Až budete hotoví, tak zavolejte.“
- Bílé světlo - Bílé světlo mi dělá bordel v hlavě
- Bílé světlo - A ty nevíš
- Že z něho oslepnu - Bílý žár
Bílý žár Mě lechtá až na prstech u nohou
- Bílé světlo - Slituj se
Když ho mám, kdo ví…
Všechny písničky z druhého alba byly nepřipravené a agresivní.
Prostě za nás hrál amfetamin.
Bílý žár Mě lechtá až na prstech u nohou…
Nebavili jsme se spolu.
Všichni akorát tavili ty svoje zesilovače.
Takže to bylo čím dál hlasitější.
„Tak co, kdo je teď nejvíc nahlas?“ Prostě to bylo dětinský.
Bez improvizace bychom zešíleli.
Ale stejně jsme zešíleli.
Improvizace nám ale na turné pomáhala,
protože nás bavilo hrát jednu písničku pořád dokola.
Spolupráce se úplně rozpadala.
Pohnulo se ve mně bílé světlo Prošlo mi mozkem
- Bílé světlo - Bílé světlo svítí
- Z bílého světla šílíš - Bílý žár
Bílý žár Mě lechtá až na prstech u nohou…
TICHO PROSÍM PROBÍHÁ PŘEDSTAVENÍ
Nikdy jsme nezamýšleli, že by Nico byla součástí kapely.
Bylo to pro nás jen něco dočasného.
Tady je pokoj číslo 546
To stačí k tomu, aby vám bylo špatně
Brigid je celá zabalená v alobalu
A ty přemýšlíš, jestli…
Nico udělala v kapele vše, co jsme po ní chtěli.
Ale myslím, že v jejím nitru bylo něco, co ji odtahovalo.
Pořád někde seděla a psala si texty a básně.
Něco ji pořád odtahovalo od společné práce.
Byla to tulačka.
Do té naší situace přišla a pak zase tiše odešla.
Řada fixek
A ty se ptáš
Jak vysoké jsou
Už jdou…
A pak, po tom všem, se Lou zničehonic zbláznil.
Vyhodil Andyho… a Andy mu řekl, že je podrazák.
To celé se stalo bez naší účasti.
Já netušil, že Lou Andyho vyhodil.
Lidi si mysleli, že hlavním kytaristou je Andy,
což mi trochu ztěžovalo život, když jsme toho našeho velkého pastýře opustili.
ANDY WARHOL BOJUJE O ŽIVOT
Toto je „Sister Ray“.
Je to o transvestitech.
Jeden se jmenuje Duck, ten druhý Sally.
Duck a Sally jsou uvnitř
Hledají trubku
Koukají na paní Rayonovou
Která vylizuje chlívek
Hledám svoji žílu
Nemohl jsem ji najít…
Profesoři z Harvardu, modelky z New Yorku
a opravdoví mladiství delikventi,
motorkářské gangy…
…a vědátoři, jako jsem já.
Fanoušci Grateful Dead. Spoustu lidí mělo rádo obě kapely.
Začali jsme si všímat, že nám lidi fandí.
A to bylo fajn.
Hodně jich bylo v Bostonu, protože jsme tam hráli často.
Viděl jsem je celkem asi tak 60- nebo 70krát.
Připadal jsem si díky tomu emocionálně svobodný, protože ta hudba
nezněla jako nic jiného.
Zahráli to určitým stylem jednou, ale pak už nikdy.
A to na tom bylo super.
Udělej to
Jak to říkala sestra Ray…
Nejenže to bylo nové, ale taky radikálně jiné.
Bylo to něco pomalého nebo středně rychlého, ale nebyl to rokenrol.
Byly to podivné melodie.
Sledovali jste, jak hrají, ale hráli tam alikvótní tóny, které nešly rozpoznat.
Viděli jste, že…
Pak jste slyšeli zkreslenou sólovku.
Pak jste slyšeli basu.
Ale byly tam i další zvuky.
Mohli jste se dívat na kohokoliv, ale nevěděli jste, odkud ty zvuky jdou.
Byl to jakýsi skupinový zvuk.
Typickým příkladem by byla dlouhá verze „Sister Ray“.
A pět sekund po skončení.
Těch pět sekund vám dá představu o tom, jaké bylo je vidět hrát.
Takže zničehonic hráli…
A pak do toho hrál keyboard.
A pak tam byly různé věci. Bubny.
A zničehonic…
…to pak přestalo a v publiku
bylo ticho jako v hrobě. Jednu…
…pět sekund. A až pak zatleskali.
The Velvet Underground se opět povedlo je zhypnotizovat.
Byl jsem v Boston Tea Party a už měli vytažené zesilovače.
Už se připravovali. Sledoval jsem je, jak ladí.
Ptal jsem se jich.
Ptal jsem se: „Proč jste použili ten zkreslený tón tam v tom místě?
A ten zvuk?“
A oni na to: „Ten zvuk, mladý muži, znamená spoustu věcí.“
A Sterling Morrison mě naučil hrát na kytaru.
Byl jsem díky tomu svobodný a méně vázaný na školu
a na jakékoliv konvence, které byly v ostatní hudbě.
Také mi to pomohlo dělat vlastní hudbu.
Takoví oni byli. Byli vstřícní.
Tedy alespoň se mnou. Jednou mě nechali, abych tu show uvedl.
Když mezi lidmi v jejich kapele bylo nějaké napětí,
tak mi dovolili s nimi být.
Věděli, že nebudu nic říkat.
Ale jakési napětí mezi nimi cítit bylo.
Šokovalo mě ale, že to zašlo až do takového extrému,
že John Cale už nebyl součástí kapely.
Mezi těma třema klukama to často skřípalo.
Vůbec se mi nechtělo chodit na zkoušky. Byl to hrozný stres.
Často se taky hádali o samotné hudbě.
Lou taky býval mrzutý
nebo moc komandoval a říkal lidem, co mají dělat.
To se dělo pořád.
Lou chtěl mít vždycky poslední slovo.
Nevěděl jsem, jak ho uspokojit.
Nemohl jsem udělat nic, co by…
Když jste se snažil na něj být hodný, nesnášel vás o to víc…
Když jste něco navrhli, tak to hned odmítl.
Byl ztrápený.
Ale musím říct, že John Cale se taky uměl pěkně naštvat.
Bylo hrozně nepříjemné mu být nablízku,
když nebyl ve své kůži.
A byl deprimující.
Chápali jsme to, kde jsme se my a vše ostatní nacházeli
a jak moc jsme vším ostatním opovrhovali.
Pak se ale bohužel stalo,
že jsme se těmi ostatními stali my.
Myslím, že se to pak dostalo do bodu, kdy už to dál nešlo.
To naše chování žádné problémy neřešilo.
A s jejich řešením nám nemohl pomoct ani nikdo jiný.
Ale my jsme si do toho od ostatních nenechali kecat.
Kdybychom nebrali ty drogy, třeba bychom i o něco usilovali.
Bylo opravdu načase tam hodit na chvíli zpátečku.
Nebyla mezi námi důvěra.
Možná Lou žárlil. Tomu jsem to připisoval já.
Lou dal ultimátum, že buď odejde on sám, nebo John.
Zavolal Sterlingovi a mně, dali jsme si sraz někde v kavárně
a řekl nám,
že už s Johnem dál dělat nemůže
a že můžeme buď zůstat s ním, nebo odejít s Johnem.
Přišel ke mně Sterling a řekl, že jde od Loua.
A já na to, že musíme začít zkoušet.
Že jedeme do Clevelandu o víkendu. A on pak řekl: „My jedeme, ale ty ne.“
A já na to: „Cože?“
A on řekl: „Poslal mě sem Lou, abych ti řekl,
že nám ostatním řekl, že když odejde John, tak on zůstane.“
A bylo to.
A zase to byla ta chvíle,
ten krátký záblesk přemýšlení o tom, co sakra bude dál.
Řekl jsem si, že začnu produkovat.
Pro mě to bylo zničující. Ta kapela mi pomohla pochopit život.
Ty zvuky, které dělali, mi pomohly utvořit si jakýsi snový obraz.
Ta barva jejich tónů…
Pro mě to bylo, jako bych byl v přítomnosti Michelangela.
Lou moc chtěl, aby měla kapela úspěch.
Opravdový úspěch.
Možná chtěl, aby byla méně avantgardní, nebo jak bych to řekla.
Prostě víc normální.
Jdeme na to. Točíme.
Je tamhle v rohu…
Přidal se k nám Doug Yule.
Naučil se hrozně rychle hodně písniček.
Byl to velmi náročný a vážný hudebník.
A vnesl do toho svoje harmonické cítění, což přineslo změnu.
Ta změna byla radikální.
Byli jsme dobrá kapela
a Doug do kapely vnesl svůj pohled na věc.
Calea ale nikdo nahradit nemohl.
Copak nic nevíte? Poslala je zpátky
Jo
Dobrý večer.
Jsme Velvet Underground, jsme místní
a rád vás vidím.
Děkujeme.
A máme opravdu radost, že jste si našli trochu času,
abyste vyšli ven a pobavili se u rokenrolu.
Hráli hrozně potichu.
Začali hrát mnohem tišeji.
Občas jsem hrozně šťastný
Občas hrozně smutný
Občas jsem hrozně šťastný
Ale většinou mě jen štveš
Zlato, jen mě štveš
Setrvej
Tvoje světle modré oči
Setrvej
Tvoje světle modré oči…
Byla za tím jistá teorie, teorie volného místa.
Všechny písničky byly dost prázdné.
Spíš jsme věci odebírali, než abychom je přidávali.
Což vlastně bylo naopak, než to dělali ostatní.
Nikdy jsme nepřidávali další nástroje, nevodili jsme si lidi na nahrávání.
Nedělali jsme vlastně nic, co se pak nedalo přenést na pódium.
Třetí album, to šedé album… Hráli jsme v LA…
MLUVÍ DOUG YULE
…a Steve řekl, že se změnil plán.
Že tam zůstaneme týden a natočíme album.
Candy říká
Že začala nesnášet svoje tělo
A všechno, co po ní chce…
„Candy Says“ má jakési vlastní napětí.
Je to o holce, co říká, že začala nesnášet svoje tělo
a všechno, co po ní chce.
Má to takovou fajn melodii
a vy se začnete ptát, o čem to jako je.
A zbytek třetího alba je jen o tomhle.
Přes moje rameno
Co myslíš, že bych uviděl…
Že to budu zpívat, jsem se dozvěděl až před nahráváním zpěvu.
On to nazpíval jednou a pak to chtěl po mně.
Je fajn nemuset zpívat, dát si pauzu,
hrát na kytaru a nemuset být hlavní zpěvák.
Je to písnička, u které jsem si představoval,
že ji zazpívám já, bude na mě mířit světlo a budu na sobě mít zlaté šaty.
Ale pak mi došlo, že… Že nevím, jestli by to lidi přijali.
Takže jsme vytáhli Maureen
a mysleli si, že pochopí spíš ji než mě.
Poslední písnička před pauzou.
Jmenuje se „After Hours“.
Když zavřeš dveře
Noc může trvat věčně
Slunce z toho vynech
A pozdrav nicotu…
Byla jsem k smrti vyděšená.
Nikdy jsem nic nezpívala a myslela jsem, že to nemůžu zvládnout.
Museli jsme poslat Sterlinga pryč,
protože se mi smál.
Už nikdy nebudu muset vidět den…
Řekla jsem Louovi, že to nechci zpívat naživo, dokud si o to někdo neřekne,
protože jsem doufala, že to nikdo neudělá.
O dvě vystoupení později jsme byli v Texasu
a někdo si to vyžádal a já to nějak přežila.
Připijme si na nicotu…
Hráli v Boston Tea Party, Maureen šla dopředu, zpívala
a lidi, kterým se ani moc nelíbili,
většinou mladší delikventi, co nechápali, kdo jsou…
„Tady nemá sólo na kytaru Jimmy Page, co to je za hnus?“
Ale když šla dopředu Maureen Tucker
a začala zpívat „když zavřeš dveře“,
tak si získala všechny. Úplně všechny.
Díky.
Jenny řekla Že když jí bylo pět
Tak se vůbec nic nedělo
Pokaždé když naladila rádio
Tak se tam vůbec nic nedělo
Vůbec nic
Pak jednoho dne naladila Stanici z New Yorku
A nemohla uvěřit tomu, co slyšela
Začala tancovat na tu skvělou hudbu
Zachránil jí život rokenrol
Navzdory těm všem amputacím
Mohla jít a tancovat Při poslouchání rokenrolové stanice
- A bylo to fajn - Bylo to fajn
- Jo, zlato, bylo to fajn - Bylo to fajn
Tak to řekla Jenny Když jí bylo asi pět let
Řekla, že se vůbec nic nedělo…
Kdybych mohl něco udělat jinak, tak bych odmítl nahrát Loaded,
dokud by Maureen nemohla zase hrát.
Loaded jsme nahráli v dubnu 1970, myslím.
Byla jsem těhotná, moc tlustá a nedosáhla jsem na bubny.
Nemohla jsem hrát.
Byla jsem zklamaná, protože jsme měli písničky, které mě potřebovaly.
Byl to velký rozdíl.
Maureen byla mimo hru,
Sterling už za náma nechodil a já nahrál do Loaded hodně kytary.
Muselo ho to dost trápit,
že jen hodiny vysedával v místnosti režie,
zatímco jsme hráli.
Já věděl, že natáčí písničky. Douga jsem nikdy neviděl.
Nev…
Ale bylo to jedno. Už mi do toho nic nebylo.
A Lou to dal jasně najevo.
Na začátku byli opravdu jedineční.
Všichni členové přispívali svým dílem.
Teď byli obyčejná rokenrolová kapela,
kterou naprosto ovládala úžasná a kreativní osoba.
Lou měl hromady popových písniček
a začal nacházet svůj vlastní hlas.
Pop ukončil tu vysokou kulturu. To způsobil Lou.
To vzešlo z Long Islandu.
Roztavilo to tu krystalickou strukturu, což jsme přesně chtěli.
Stojím na rohu
S kufříkem v ruce
Jack má svůj korzet Jane zase svoji vestu
A já jsem v rokenrolové kapele
Jedu v autě Stutz Bearcat, Jime
Jo, to byla jiná doba
Básníci studovali pravidla pro rýmy
A holky koulely očima
Sladká Jane
Sladká Jane…
Je skvělé, že na veřejnosti můžeme tyto věci hrát.
Lidi to vzrušuje a mě tím pádem taky.
A Jane dělá účetní…
Nesnažíme se něco sdělit, rozvířit diskuzi
ani nikomu nic říkat.
A když se vrátí z práce…
Věděl, že má talent.
Věděl, že umí hrát na kytaru a že je dobrý písničkář.
Ale nedostávali jsme se tak daleko, jak by on chtěl.
Říkali jsme si,kdy se to teda sakra stane.
Ale nikdo, kdo kdy měl srdce
By se neotočil a nezlomil ho
A nikdo, kdo se toho někdy účastnil
By neotočil a nesnášel to
Sladká Jane
Pak přišlo to vystoupení u Maxe.
A on se úplně zastavil.
Přichází oceán
A vlny jsou dole u moře…
Asi po pěti letech
jsme hráli nahoře u Maxe s hodně prořídlou kapelou.
A vlny, kdepak byly…
Jen tak bručel a jen stěží to celé vydržel.
Vůbec ho to nebavilo.
Mohl bych z toho zešílet…
Vrátil jsem se do školy.
Chtěl jsem se od toho všeho držet dál.
Nechtěl nám to říct.
Sice neutekl, ale řekl nám to až na tom letišti.
Řekl nám, že nikam nepoletí.
Řekl mi, že to tak udělal,
protože se bál, že ho přemluví.
Moe brečel. Ne.
Moe řekl, že to bylo, jako by ho bodl do srdce.
…ze země
Která byla u moře…
Šel jsem za nimi k Maxovi a zrovna dohráli.
Lou šel zrovna k východu.
Já na něho volal, ale on šel pryč.
A pak někdo řekl, že odešel z kapely.
U moře…
Prostě skončil. Hotovo. Je konec.
Přichází oceán a vlny
K pobřeží
Přichází oceán
A vlny…
Poté, co skončil, šel bydlet k rodičům.
Asi na rok a půl nebo tak něco.
Snažil se to nějak vstřebat. V hlavě.
Měli jsme velký problém s vedením.
Já si odešel lízat rány.
Když jsem chodil do školy, máma mi řekla,
ať si zapíšu psaní na stroji, že se mi to může později hodit.
Jsem líný Nikdy nic nedokončím
Jsem především z vody
A tady
Jsou ty vlny
Dole na pobřeží…
Zářili tak jasně,
že to jejich světlo nemohl pohltit žádný prostor.
K tomu, abyste popsali tuto kapelu na jejím vrcholu, potřebujete fyziku.
Přichází vlny
Měli v sobě entropii.
Přichází vlny
Haló? Jo.
To je Barbara.
Co se děje?
Aha, super.
No tak, nech toho. Něco hned dones.
Tak zatím.
Tobě se ty barvy líbí?
Jsou zvláštní.
Jsou to fotky.
- Ne, je to namalovaný. - Pěkný.
Mám tady i The Velvet Underground.
Skvělý, co?
To je skvělý.
Kdo to je?
- Sterling. - Aha.
Tuhle jsem neviděl.
Vídáte se s nimi?
Jo, před týdnem jsem se viděl s Maureen.
Jo, je z ní počítačová programátorka.
- Jo, dělá v továrně. - Co…
- V jistém smyslu. - Jo?
V IBM. Má dítě.
Jste v kontaktu s Johnem Calem?
Jo, nedávno mi volal.
Pořád píše, ale…
Dělá pro Island Records a…
Aha, pro Island. To mi nedošlo…
Dělal pro Warner Brothers, teď pro Island.
ANDY WARHOL ZEMŘEL 22. ÚNORA 1987
Trvalo se sem dostat.
NA KOMPLIKACE PŘI OPERACI. BYLO MU 58 LET.
NICO ZEMŘELA 18. ČERVENCE 1988 NA KRVÁCENÍ DO MOZKU. BYLO JÍ 49 LET.
Nevím, kam přesně jdu
STERLING MORRISON ZEMŘEL 30. SRPNA 1995 NA NON-HODGKINŮV LYMFOM.
Ale budu se snažit
BYLO MU 53 LET.
Dojít až do království
LOU REED ZEMŘEL 27. ŘÍJNA 2013 NA ONEMOCNĚNÍ JATER. BYLO MU 71 LET.
Protože se pak cítím jako chlap Když si dám jehlu do žíly
Říkám ti Nic není jako dřív
Když si píchnu
Připadám si jako Ježíšův syn
A asi prostě nevím
Asi prostě nevím
Já
Nevím
O pár věcech jsem rozhodl
Ale já
Vím, že
Se pokusím svůj život zrušit
Protože když začne téct krev
Když se vstříkne do stříkačky
Když se blížím smrti
Vy mi nepomůžete
Vy fakt ne Ani vy, krásný holky
Se svými lichotkami
Můžete jít do háje
A asi prostě nevím
Lou Reed: písničkář, hudebník. Vydal 22 alb a 9 koncertních.
John Cale: písničkář, producent. Vydal 16 alb, 6 koncertních.
Stále hraje a žije v Los Angeles.
Sterling Morrison: hudebník, získal doktorát
a stal se profesorem středověkých studií na univerzitě v Texasu.
Maureen Tucker: písničkářka, vydala sólově 4 studiová alba a žije na jihu Georgie.
Nico: písničkářka, hudebnice. Vydala 6 sólových studiových alb.
Doug Yule: hudebník. Vydal 1 sólové koncertní album a žije v Seattlu.
Merrill Reed-Weiner: sestra Loua Reeda, psychoterapeutka. Žije v New Yorku.
Allan Hyman: kamarád Loua Reeda ze střední a z vysoké. Žije v New Yorku.
Henry Flynt: skladatel, filozof, spisovatel. Žije v New Yorku.
La Monte Young: zakladatel Theatre of Eternal Music a The Dream Syndicate.
Marian Zazeela: umělkyně, členka Theatre of Eternal Music a The Dream Syndicate.
Richard Mishkin: Louův kamarád z vysoké, spoluhráč z kapely.
Shelley Corwin: Louova přítelkyně z vysoké a umělkyně.
Danny Fields: hudební manažer, publicista.
Amy Taubin: herečka, návštěvnice Factory a filmová kritička.
Terry Philips: hudebník a vedoucí pracovník Pickwick Records.
Martha Morrison: žena Sterlinga Morrisona, pracovala na Vassarově univerzitě.
Mary Woronov: Warholova Superstar, herečka a spisovatelka.
Jackson Browne: písničkář a environmentalista.
Jonathan Richman: písničkář a zakladatel The Modern Lovers.
John Waters: filmař, spisovatel, herec, umělec.
Joseph Freeman: mladý asistent Warhola ve Factory.
Delmore Schwartz: spisovatel, básník a profesor kreativního psaní.
Tony Conrad: experimentální filmař a hudebník.
Byl členem The Primitives, stejně jako Lou Reed a John Cale.
Billy Name: (Billy Linich) spolupracoval s Warholem,
fotograf a správce Factory.
David Bowie: písničkář, hudebník, herec a producent Reedova alba Transformer.
Na památku Jonase Mekase, filmaře, umělce
a zakladatele Anthology Film Archives.
Svůj život věnoval americké avantgardní kinematografii.
A jaký kostým Si má chudák holka vzít
Na všechny zítřejší večírky?
Obnošené šaty Kdoví odkud
Na všechny zítřejší večírky?
Kam půjde A co bude dělat
Až přijde půlnoc?
Stane se z ní znovu nedělní klaun
A bude brečet za dveřmi
A jaký kostým Si má chudák holka vzít
Na všechny zítřejší večírky?
Co takhle hedvábí a len Ze starých šatů
Na všechny zítřejší večírky?
Co udělá s těmi hadry ze čtvrtka
Až bude pondělí?
Stane se z ní znovu nedělní klaun
A bude brečet za dveřmi
A jaký kostým Si má chudák holka vzít
Na všechny zítřejší večírky?
Protože čtvrteční dítě Je nedělní klaun
Nad kterým nikdo smutnit nebude
Černý háv A ošoupané šaty
A kostým z hadrů, hedvábí
Vhodný pro toho, kdo sedí a pláče
Kvůli těm všem zítřejším večírkům
Překlad titulků: Karel Himmer