Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MUSIKKEN BEGRIBER HIMLEN... BAUDELAIRE
I've Got A Secret sponsoreret af Winston,
USA's mest populære og velsmagende filtercigaret.
Winston smager godt, som en cigaret bør gøre.
Winston smager godt Som en... cigaret bør gøre
Ja, Winstons filtercigaretter
præsenterer Amerikas bedste quizprogram, I've Got A Secret.
Af årsager, der om lidt bliver åbenlyse,
vil herren til venstre for mig blive kaldt Mr. X.
Jeg vil dog oplyse, at han kommer fra Wales.
Han er waliser, og desuden er han musiker.
Vi er tilbage om bare 20 sekunder.
Hvor meget heroin køber du så hver dag?
29 gram, fire eller fem dollars...
Levittown, USA. Det nøje planlagte...
Vi sender fra Dallas i Texas. Det er åbenbart officielt. Præsident Kennedy...
En, to, tre.
Det er John Cale, komponist og musiker,
der i sidste uge spillede en koncert, der overgik alle andre.
Hvad var det særlige ved lige den koncert?
Vi spillede i 18 timer.
Kan nogen gætte, hvad mr. Schenzers hemmelighed er?
Han var den eneste tilhører, der holdt ud i alle 18 timer.
Hvorfor gør han det?
Hvorfor tog det 18 timer og 40 minutter at spille det her?
Der er en instruks fra komponisten, Erik Satie, her,
hvor der står, at det her stykke musik
skal gentages 840 gange.
Hvad får en mand til at sige, at man skal spille det 840 gange
-for at gøre det fuldendt? -Ingen anelse.
"Jeg har det, som om jeg sidder i en biograf.
Lysets lange arm drejer rundt, mens den skærer gennem mørket.
LOU REEDS STEMME
Mit blik er rettet mod lærredet.
Scenerne er fulde af pletter og stråler.
Jeg er anonym og har glemt mig selv.
Sådan er det altid, når man går i biografen.
Det er, som man siger, et narkotikum."
Vi flyttede til Long Island, da jeg var fire. Lou må have været ni.
MERRILL REED WEINERS STEMME
Vi boede i en forstad, Freeport.
Vi kom fra Brooklyn til det isolerede forstadsmiljø.
Det var en svær omstilling for ham.
Min mor var hjemmegående.
Min far ville være forfatter og skrive romaner.
Min farmor sagde: "Nej, du skal være revisor."
Så han blev revisor.
Hvis man vil have det helt stereotypiske...
ALLAN HYMANS STEMME
...med en 50'er-familie, hvor faren ved bedst,
så tror jeg ikke, han havde med sin far at gøre. Hans far arbejdede.
Han var ikke en, man gik ud i haven og spillede bold med.
Jeg ved ikke, hvad min far håbede på Lous vegne.
Måske troede han, at han kunne overtage virksomheden.
For mit vedkommende håbede han, at jeg blev god til at lave hønsekødssuppe.
Der blev ikke sagt: "Lad os tage i cirkus og på museum." Aldrig.
Først lærte jeg at spille klassisk klaver.
LOU REEDS STEMME
Jeg fik en guitar, da jeg var ti eller 11, og jeg havde én undervisningstime.
Jeg havde vist taget "Blue Suede Shoes" med
og sagde: "Lær mig at spille den."
Det var vist ikke det, der var formålet.
Det var slut på den time, så jeg lærte at spille guitar ved at spille til pladerne.
Doo-wop. The Paragons, The Jesters, The Diablos.
Og rockabilly.
Og Lou sagde altid til mig,
at han stræbte efter at blive rockstjerne. Det sagde han meget tidligt.
Det var i gymnasiet.
Da jeg var 14, lavede jeg min første plade, "Leave Her for Me."
Jeg blev dybt skuffet,
for den aften Murray the K skulle spille den i radioen, var han syg.
I stedet spillede Paul Sherman den, og jeg var totalt knust.
Vi sad klar ved radioen.
Og vi fik $2,79 i royalties,
hvilket var en del mere, end jeg tjente med Velvet Underground.
Han tog tit alene hen til et sted, der hed The Hayloft, for at spille.
Det var kendt som en natklub for homoseksuelle.
Jeg spurgte ham engang, hvorfor han ville spille på homoklubber.
Han sagde, at det var nogle seje typer.
Bandet spillede koncerter i byen. Han gik stadig i gymnasiet.
Jeg tror helt klart, at det var med til at skabe konflikter derhjemme.
Vi boede hjemme hos min mormor.
Min mormor var helt igennem nationalistisk.
Hun brød sig ikke om, at min mor blev gift med en englænder...
JOHN CALES STEMME
...og ikke talte walisisk.
Englænderen var tilmed kulminearbejder.
Hun brugte år på at få de andre børn til ikke at falde i den fælde.
Hun sørgede for, at hendes sønner og min mor fik en uddannelse.
Da de blev gift, og min far flyttede ind,
forbød min mormor, at der blev talt engelsk i huset.
Indtil jeg lærte engelsk i skolen som syvårig,
kunne jeg ikke tale med min far.
Den modvilje, jeg oplevede fra min mormor, var en form for had.
Det var lidt barskt.
Min mor underviste mig i klaver i et stykke tid,
indtil jeg nåede et vist niveau,
og så overlod hun mig til en anden.
Hun sørgede for, at der var styr på mig. Jeg har nok været seks-syv år gammel.
Fantasien levede gennem radioen.
Da havde jeg fundet ud af, at jeg kunne bruge radioen
til at finde alle de udenlandske radiostationer.
Jeg kunne høre Suisse Romande og Radio Moscow.
Da jeg begyndte i gymnasiet, var der et orkester, jeg gerne ville spille i.
Jeg gik efter en violin, men de havde ingen violiner.
Men de havde en bratsch, så jeg fik en bratsch.
Der var Bach-stykker, cellostykker, til bratsch.
Det var glimrende. Det lærte man meget af.
Men så var der Paganinis capriccioer...
...hvor jeg chokerede min lærer,
da jeg sagde, at jeg ville lære Paganinis capriccioer.
Min mor blev opereret i brysterne.
Hun forsvandt ind på et isolationshospital,
der var omgivet af otte meter høje mure.
Min far løftede mig op foran sig.
Hun forsvandt.
Det hele begyndte at gå skævt.
Jeg måtte klare mig selv.
Min far tog på arbejde. Jeg følte mig meget isoleret.
Jeg kunne ikke tale med min far om det, der foregik.
Jeg kunne ikke tale med min mor om det, der foregik.
Så jeg blev udnyttet, og jeg anede ikke, hvad jeg skulle gøre ved det.
Jeg kunne huske starten på et stykke,
men jeg kunne ikke huske afslutningen.
Så jeg måtte improvisere for at spille færdig.
Det lykkedes mig ret godt at få en slutning på.
Jeg fik skabt en passende slutning, og jeg kom helskindet igennem.
Da jeg kom ud igen, var jeg først rigtig bange.
Jeg vidste ikke, hvad der ville ske, men så skete det.
Det øjeblik, hvor det skete, gjorde meget tidligt en stor forskel for,
hvordan man kunne arbejde sig ud af et problem.
Det er ikke et problem at være bange for, hvad der skal ske.
Det var improvisationens fødsel.
Langsomt skiftede fokus til, hvad jeg havde tænkt mig at lave.
Jeg tror, jeg traf en praktisk beslutning.
Jeg tænkte: "Jeg vil være dirigent."
Det var meget tydeligt, at jeg skulle væk fra dalen.
Der er ikke noget her. Jeg var desperat efter at komme væk derfra.
Men havde det ikke været for den ene gang, hvor jeg blev skræmt fra vid og sans
og måtte fremføre og afslutte noget på elegant vis...
Det kom mig virkelig til gavn.
Under krigen blev New York et tilflugtssted for kunstnere.
JONAS MEKAS' STEMME
Det var et møde mellem New York
og de største kunstneriske genier fra Paris og Berlin.
New York i slutningen af 50'erne. Og nu træder vi ind i 60'erne.
Mens den franske Nouvelle Vague havde Cinémathèque Française,
havde vi vores 42nd Street.
Hver aften tog vi til 42nd Street,
hvor der var 15 eller nok snarere 20 biografer.
I den periode var alle kunstarter
og alle livsstile under forandring.
Den forandring nåede sit klimaks i 60'erne.
Vi er ikke en del af en subkultur eller en modkultur. Vi er selve kulturen!
Malere, musikere, filmskabere.
De var ikke så interesserede i at fortælle historier med stærke narrativer.
Filmenes poetiske aspekt løftede film op på niveau med de andre kunstarter.
Fra januar 62
blev mit studie, The Film-Makers' Cooperative,
et mødested for alle filmskaberne.
Der var fremvisninger hver aften.
Det var der, Andy plejede at hænge ud.
Men jeg vidste ikke, at han var Andy.
Han sad bare på gulvet sammen med alle de andre.
Det var der, han mødte sine første superstjerner,
såsom Mario Montez og Jack Smith og Gerard Malanga.
Det var Andys filmskole.
Da jeg kom til Goldsmiths,
var det en meget fri uddannelsesinstitution.
Jeg fik undervisning i bratsch og lærte at dirigere under Humphrey Searle.
Han forstod Cage og alle de mennesker, jeg fordybede mig i.
John Cage og "Water Walk."
John Cage var den førende avantgardeskikkelse inden for
i musik i New York og i USA i det hele taget.
Men jeg tror, La Monte var ved at være klar til at tage over.
Jeg fik et Bernstein-legat. De betalte for mine rejser og så videre.
Man skal tænke på... Mrs. Koussevitzky var stadig i live.
Hun holdt samlinger om eftermiddagen for eleverne.
De ville ikke lade mig spille, fordi det var for voldsomt.
Jeg spurgte Harry Kraut, der var leder. Han spurgte, om det var voldsom musik.
Det meste af stykket blev spillet inde i klaveret,
hvor man slog til indersiden af klaveret.
Så fik jeg en økse.
Jeg kan huske, at en på første række rejste sig og løb ud.
Det var mrs. Koussevitzky. Hun græd.
Jeg sagde: "Jeg er virkelig ked af, at..."
Hun var lidt rystet, men bare rolig.
Vi gik ud og fik cocktails bagefter. Så var hun god igen.
Da havde jeg mødt Cornelius Cardew, og vi hang tit ud sammen.
Så havde man en, der forstod, hvad man talte om.
Og Cornelius havde mødt La Monte.
La Monte Young stod klar til at tage over efter John Cage.
At komme til Tanglewood var min vej til La Monte.
Der er sket et opbrud, hvor det slet ikke er musik længere.
Vi ses i næste uge.
Når man havde mødt La Monte, var det slut.
Alle vil lave stort ståhej, og se bare på mig.
Jeg lavede noget, der skulle løfte folk op til en højere spirituel tilstand.
Før mig havde ingen skrevet et stykke musik,
der alene bestod af lange, vedvarende toner.
Altså, John var waliser.
Han skrev et brev til os fra...
-Fra Wales. Eller måske fra London. -Eller Wales. Eller deromkring.
Et sted i Storbritannien.
-Han ville over for at læse og... -Ja.
-Det sagde vi nok ja til. -Klart.
Jeg kom først til New York i 1963.
Det var første gang, jeg var i New York, og jeg var dybt rystet. Det var...
Dampen stod op fra fortovene.
"Kors, hvor er her beskidt."
MEDLEMSKORT FORÅR 1957
La Montes brummen var faktisk meget beroligende.
Vi var tilbage i musikken
og fokuserede på, hvad vi skulle høre.
Vi hørte en brummen, men vi studerede faktisk naturlige harmonier.
Jeg blev ringet op af Lou, og han sagde, at han var meget nedtrykt.
ALLAN HYMANS STEMME
Han var i behandling.
Han troede, hans forældre ville give ham elektrochok mod homoseksualitet.
Jeg kendte hans forældre og troede ikke på det.
Uanset om man vil sige:
"Havde han en reel depression? Tog han enormt mange stoffer?"
hjalp tidsånden i hvert fald ikke på det.
Og den hjælp, man kunne få dengang, var helt håbløs.
Så når du spørger til Lou i den periode, bliver jeg vred.
Jeg bliver vred på grund af de udbredte misforståelser.
Og fordi det ikke gavner ham, og det ikke gavner mine forældre.
Og det er forenklet og overdrevet at tro, at der er en simpel forklaring.
Han ville læse på NYU.
Han gennemførte vist halvandet semester.
Han ringede til mig og sagde, at han ville skifte til Syracuse.
Da han kom til Syracuse, var han en helt anden.
Vranten og fjendtlig.
Han var meget oprørsk på stort set alle områder.
Jeg havde svært ved at omgås ham.
Vi røg os skæve og jammede.
Vi spillede Ray Charles og af og til Frankie Lymon. Vi spillede...
Vi spillede for studenterforeninger og på barer.
LOU REEDS STEMME
Vi var virkelig dårlige, så vi ændrede tit navn.
Ingen hyrede os to gange.
Nogle gange missede jeg et signal eller var ude af takt.
Så gik han helt amok.
Han vendte sig om og bankede til bækkenet.
Han havde ingen tålmodighed.
Det gik ud over alle, der ikke spillede, som de skulle.
Vi skulle spille på St. Lawrence University
om bord på en båd på Saint Lawrence River.
Lou sagde: "Jeg vil ikke spille på båden." Jeg sagde: "Det bliver vi nødt til, Lou."
Han sagde: "Jeg gør det ikke."
Så bankede han hånden gennem en glasrude i en dør, så han fik en flænge i hånden.
Han skulle på hospitalet for at blive syet.
Så vidt jeg husker, var det hans højre hånd.
Han sagde: "I kan rende mig. Jeg kan ikke spille."
Jeg sagde: "Du kan godt synge, og du er alligevel elendig på guitar,
så du er fint dækket ind."
Og det gjorde vi så.
På mange måder mindede han om en treårig.
Vi lavede en demoplade, der hed "Your Love."
Vi var til et møde i byen
med en fyr, der godt kunne lide nogle af Lous demobånd.
Han vendte sig mod Lou og sagde til ham:
"Hvad vil du så? Hvad er det, du vil opnå?"
Han sagde: "Jeg vil være rig, og jeg vil være rockstjerne.
Og jeg bliver rig, og jeg bliver rockstjerne,
uanset om du skriver kontrakt med mig."
De fleste steder følte han sig ikke godt tilpas.
Hvis han ikke var tilpas til at starte med,
udnyttede han det groft til at gøre livet surt for alle andre.
Så gjorde det ham bedre tilpas.
Jeg ved ikke, hvorfor han var så usikker, men jeg tror, han var frygtelig usikker.
Jeg tror, han var usikker hele sit liv.
Han var altid vred på folk, der afviste ham.
Derfor gjorde han et venskab forbi først.
I musikkens mørke kirke, som aldrig består af land eller hav alene
Men blomstrer i luften i selve sindet
DELMORE SCHWARTZ' STEMME
Mønstre i bevægelse og funktion Procession efter procession
Bevæger sig med vishedens majestæt
For at dele det udelte forhæng...
Da var han begyndt at hænge ud med Delmore.
Den, jeg så mest op til, var Delmore Schwartz.
Jeg studerede poesi sammen med ham, men der var også andre ting.
Tankevækkende små essays og noveller.
Jeg var forbløffet over, at nogen kunne gøre det med hverdagssprog.
Delmore Schwartz syntes, at Lou var umådelig talentfuld,
og fik faktisk flere af hans digte udgivet i Evergreen Review.
Og hans poesi var spækket med homoseksuelle temaer.
Meget dystre homoseksuelle temaer.
Tanken om at møde andre mænd på offentlige toiletter,
at dyrke sex med en mand ved et pissoir og få et digt ud af det.
Da jeg læste et af de digte,
sagde jeg til ham: "Hvad fanden sker der, Lou?
Hvor stammer alle de perverse idéer om sex fra?"
Han sagde: "Hvis det er ikke er dystert og perverst, er det ikke frækt og sexet."
Han sagde: "Det kan du umuligt forstå. Du er ved at blive republikaner."
Det må have været til thanksgiving eller jul, at vi tog på The Hayloft.
Jeg kan ikke huske meget andet, end at det var en homobar.
Der var en pige, der hed Action. Han prøvede at føre os sammen.
Jeg sagde: "Jeg ikke lesbisk. Det har jeg ikke lyst til.
Jeg vil ikke eksperimentere. Jeg er ikke interesseret."
Han sagde: "Dans nu med hende." "Okay, så danser jeg med hende."
Jeg tror bare, han ville vise mig, hvor han var, og hvad han lavede.
Folk sagde: "Var du bare ligeglad?
Kunne I være sammen, hvis han var sammen med fyre?"
Jeg sagde: "Det har intet med mig at gøre."
Jeg er ikke jaloux. Det generede mig bare ikke.
Det var langt mere skræmmende at køre ind til Manhattan og Harlem
for at hente... Jeg tror, det var heroin. Vi kørte til125th og Saint Nicholas.
Vi gik ind i en beboelsesejendom.
Han kunne godt lide at tage mig med til et sted, der ikke var sikkert.
Han skabte rammerne for noget materiale, han så kunne skrive om.
Han skrev altid.
Han var altid i gang med at skrive enten en historie eller en sang.
Han understregede altid, at der ingen forskel er
på at skrive bøger og at skrive sangtekster.
Sytten Voznesenskijer jamrer sig uden stemmer.
Mine skrig er blevet flået
ud på kilometervis af magnetbånd og en uendelig rød tunge.
Da jeg læste på universitetet, var jeg meget inspireret af Ginsberg.
"Howl," "Kaddish."
Burroughs's Naked Lunch.
Hubert Selby jr., Last Exit to Brooklyn.
Jeg tænkte: "Det er det, jeg vil, bare med en tromme og en guitar."
"Så jeg ved ikke helt, hvor jeg skal hen.
Jeg vil sikre mig kongeriget, hvis jeg kan.
For det får mig til at føle mig som en mand.
Når jeg stikker en nål i min arm.
Tingene er ikke helt som før.
Jeg drøner rundt i en rus og føler mig som Jesu søn.
Jeg ved det nok bare ikke."
Der har formentlig aldrig været et problem
med menneskelig adfærd, der har fulgt os så længe
eller har været så dårligt forstået, som homoseksualitet.
Hvad er den mest alvorlige seksualforbrydelse?
Den naturstridige.
Hvad er straffen for naturstridige handlinger?
Strafferammen går op til 20 års fængsel.
Vi blev anholdt for at være på barer.
Det var en del af det.
Der var en bar, der hed San Remo,
hvor alle virkede ret homoseksuelle,
højtbegavede og/eller kreative.
De viste sig at være Edward Albee og Andy Warhol og Jasper Johns,
og i centrum af det hele var den eksplosive kunstverden.
Penge, fester, magt.
Filmverdenen var i en eksplosiv udvikling. New York Film Festival, Lincoln Center.
Alt det skete midt i 60'erne.
Og det var uhyrlig... overdrevet krukket.
Det krukkede var noget, man virkelig legede med,
som Jack Smith gjorde.
I BEGYNDELSEN AF 1964
Se, det var en superoverstimuleret aften
på tærsklen til verdens undergang.
FLYTTEDE JOHN CALE SAMMEN MED KOMPONISTEN TONY CONRAD PÅ LUDLOW STREET 56.
Og på Ludlow Street 56 mødte jeg, Jack Smith, Angus and Tony.
FILMSKABEREN JACK SMITH BOEDE DER OGSÅ MED MANGE ANDRE KUNSTNERE OG MUSIKERE.
Tony Conrad lejede lejligheden...
HENRY FLYNTS STEMME
...på Ludlow Street 56, som blev så vigtig.
Jeg ville ikke være en del af økonomien...
TONY CONRADS STEMME
...så jeg boede i en lejlighed, der kostede $25,44 om måneden.
Når man krydsede grænsen, skabte det en meget mærkelig forandring
fra Lower East Side med dokumentarerne og avantgardelivsstilen
og så den formelle kunstscene i det, der blev til Soho.
Jack flyttede vel ind hos ham.
Naboerne var Piero Heliczer og hans kone, Kate.
Så vendte Angus MacLise tilbage til New York,
og han endte i en tredje lejlighed på samme etage på Ludlow 56.
Og Mario Montez boede også i den bygning. John...
John Cale flyttede ind hos Tony.
Men kernen fra Ludlow Street...
AMY TAUBINS STEMME
...blev til La Monte Youngs The Dream Syndicate.
La Monte, Marian og Tony og jeg...
I halvandet år gjorde vi det i halvanden time hver dag.
Jeg holdt en brummen. Det var en disciplin.
Det åbnede vores øjne for en masse muligheder.
Hver frekvens bliver opfanget...
LA MONTE YOUNGS STEMME
...forskellige steder i hjernebarken.
Så når man arrangerer en række frekvenser, der gentages igen og igen,
skabes der en sindstilstand, der kan være meget stærk og dyb.
Man kan høre detaljer i rækken af harmonier,
der er overordentlig smukke og usædvanlige.
Og det går op for en,
at der findes nye steder i lyden, hvor man kan finde et hjem.
Vi behøvede aldrig at bekymre os om "Giv mig et A. Lad os..." Nej.
Vi fandt ud af, at den mest stabile ting, vi kunne stemme efter,
var køleskabets brummen på 60 hertz.
For os var den brummen lyden af den vestlige civilisation.
Så det helt grundlæggende, den toneart, vi var i,
hvis vi bruger den tredje oversvingning ved 60 hertz, er ti hertz.
Og se bare, ti hertz er...
Det er hjertens alfarytme, når man sover.
Pludselig havde vi en historie.
Det interessante ved The Dream Syndicate var
naturligvis den minimalistiske musik.
Fuld skala, fasthold én tone,
og lyt til alle dens tonegange.
La Monte Young lod én tone strække sig over fire timer.
Jeg tog med Andy til en af hans optrædener.
Før jeg kom i The Factory, havde jeg set Warhols Kiss.
Der var ingen rolleliste.
AMY TAUBINS STEMME
Jeg anede ikke, hvem der havde skabt det.
Og det var en ugeføljeton, så hver uge
blev en filmrulle på to trekvart minut
vist i reel hastighed, hvilket ville sige 16 billeder i sekundet.
Det, der altid er interessant ved Warhols stumfilm,
er, at årsagen til, at de er uvirkelige,
er, at de skal vises med 16 billeder i sekundet,
hvilket betyder, at de mennesker, vi ser på billederne, trækker vejret,
og deres hjerter slår, i en anden hastighed
end dit, mens du ser på det.
Og det skaber en fantastisk følelse af æstetisk distance.
Der ligger et posthus i Empire State Building.
Vi kom slæbende på sække med bladet Film Culture til posthuset,
da vi pludselig stoppede op og kiggede på bygningen.
Jeg tror, jeg sagde: "Det er et perfekt motiv for Andy Warhol."
Sådan gik det til.
Warhol, avantgardefilm og avantgardemusik.
Det hele handlede om udvidet tid.
La Montes idé om, hvad musik var,
var meget... Jeg vil sige, at det var en kinesisk idé.
Ja, en kinesisk tidsopfattelse.
At musikken varer århundreder.
Det var en improvisatorisk oplevelse i en nærmest religiøs atmosfære.
Og også meget gådefuld.
En dag kom Tony ind med en pickup, og så var det sket.
Forstærkeren gav os kraft.
Så skete der alt muligt, ikke?
Differenstoner og den slags, der ryster bygningen.
Det er virkelig stærkt.
Når vi spillede, lød det, som om der var et bombefly i dagligstuen.
Jeg samlede på rock and roll-plader...
TONY CONRADS STEMME
...som en slags fetich.
Det kom bag på John, da han flyttede ind hos mig.
Vi hørte ting, der var meget...
De harmonier, der var, gjorde, at det hang mere sammen med La Monte.
De rene harmonier og alt det.
Hank Williams og The Everly Brothers.
"Dream." Dream.
Starten på den sang, og hvordan man kan høre alle tonerne... Jeg sagde: "Wow."
På det tidspunkt var jeg helt forblændet af rock and roll.
Jeg var forblændet af Beatles og...
...og Beatles' tekster.
Det var ikke spor barnligt.
"Jeg ved, hvordan det er at være død,
og du får mig til at føle, at jeg aldrig er blevet født."
Vent lidt. Det er jo noget, Lou kunne have skrevet.
Ud af det opstod det første tossede band,
der hed noget i retning af The Primitives.
Og det var John og Walter De Maria
og Tony og Lou.
Fald til ro, alle sammen. Vi vil vise jer noget nyt.
Det går lige i hjernen, når vi trænger ind i hovedet.
Vær klar. Så er det nu.
Som fastansat sangskriver på et discountpladeselskab i Long Island City
flyttede jeg til New York.
Pickwick var et meget succesrigt discountpladeselskab.
Plader til 99 cent.
Tolv surfersange eller 12 "vi slår op"-sange.
De blev solgt i Woolworths.
Han havde en vision.
Han var dygtigere, end han umiddelbart virkede.
Han kunne ikke synge, han kunne ikke spille,
men alligevel rørte hans sprøde stemme ved noget i mig.
Sammen med Lou skulle vi være banebrydende, ligesom han også blev.
Tony blev inviteret til en fest.
Vi tog derhen, og der kom en fyr hen og sagde: "I ser kommercielle ud.
Vil I være med til at promovere en plade? Kom med ud til Long Island City."
Det var Pickwick Records, og deres sangskriver var Lou Reed.
Da jeg mødte Lou, gloede vi noget på hinanden.
Vi drak kaffe, og jeg havde min bratsch med.
Jeg spillede stadig klassisk bratsch
med tung vibrato. Det lød meget klassisk og fint.
Lou sagde: "Satans. Jeg vidste, du havde en fordel."
Jeg ville sætte mig ned og skrive sammen med dem.
Jeg sagde, at vi bare skulle skrive løs undervejs,
og det kunne de godt lide.
Interessant nok var han nøglen til det.
Han var sangskriver, og han begyndte at spille melodien. Det var fedt.
John og de andre var straks med på den.
Det var der, vi lavede "The Ostrich,"
som mange dygtige producere,
såsom Warren Thompson fra Elektra Records, var vilde med.
Det var flot.
Sangen blev skrevet på en guitar, der var stemt til én tone.
Guitaren støjede gevaldigt, og Lou spillede på tamburin og sang.
Han var totalt spontan.
Lige det, man forestiller sig, når man tænker på fyre
i en garage, der laver den slags.
Og det var fedt.
Det savnede jeg i min barndom.
Så skulle vi spille samme sted som Shirley Ellis.
"Bo-nana-bana fee-fo-fum." Kender du den sang?
Og dj'en sagde: "Fedt! Nu har vi et band her."
"Det er The Primitives fra New York.
med deres seneste hit 'The Ostrich.'"
Det føltes nærmest som en magisk fejltagelse.
TONY CONRADS STEMME
Det var en total forskydning.
Jeg så det aldrig som en platform for min seriøse musik.
Hos Pickwick var det hverdag for os
at være skæve, at være syge,
at vælte, og at jeg skulle drøne ham på hospitalet.
Det var ærligt talt en af grundene til,
at jeg ville afslutte vores forhold, selvom jeg syntes, han var dygtig.
Lou sagde: "De vil ikke lade mig indspille de sange, jeg selv vil."
Så så tyren rødt. Jeg sagde: "Hvad?"
Og jeg sagde: "Hvad er det for sange, du..."
Han viste mig nogle andre sange.
Jeg skrev om smerte.
Jeg skrev om ting, der gør ondt.
Jeg skrev om virkeligheden, som jeg eller mine venner opfattede den,
eller ting, jeg havde set eller hørt eller...
Jeg var interesseret i at kommunikere med folk, der befandt sig udenfor.
Han sagde: "Hvorfor bliver de ikke spillet?"
Folk vil klage over de sange, fordi de promoverer brugen af stoffer.
Men de handlede ikke om stoffer.
De handlede om fyre, der var syge og utilfredse med deres liv.
Hvorfor gjorde vi det ikke selv?
I 1964 blev den samme lejlighed på Ludlow... Nu var det Cale og Reed.
"I'm Waiting for the Man." Tekst og musik af Lou Reed.
Det er nyttigt at være fjendtlig,
for så definerer man en holdning,
og man definerer den modsatte holdning og kan bygge noget ud fra det.
Der, hvor vi var, forstod vi,
hvor meget vi foragtede alt andet. Og det virkede.
Ja, han sagde altid: "Det var satans, mand.
Hvordan fanden skete det her? Fra Wales?"
Han viste mig teksten til "Venus in Furs" og "I'm Waiting for the Man,"
og det var meget sammenhængende tekster, der var godt skruet sammen.
Men jeg sagde: "Musikken understøtter ikke det, teksterne handler om."
Jeg blev meget begejstret, og det blev Lou vist også, over mulighederne.
Og vi var igennem et væld af sammensætninger
af trioer, kvartetter og så videre.
I metroen mødte han Sterling, der gik barfodet midt om vinteren,
og han havde ikke set ham siden Syracuse.
Han så sikkert Lou spille med sit band på Syracuse,
og han ville nok gerne med.
Han var klar.
Han havde spillet, siden han var 15. Han var selvlært.
Til fester havde han altid sin guitar med sig,
og det var det, han ville. Og... der var chancen.
Pludselig havde vi en guitarist, der tænkte over sine soloer.
Lou og jeg sad og improviserede.
Så spillede Sterling soloer.
Han var en dygtig guitarist i stil med Isley Brothers.
Han var meget naturlig og mild.
Tanken om at kombinere R&B og Wagner ventede lige rundt om hjørnet.
En dag kørte jeg hjem fra undervisning,
og Stones' version af "Not Fade Away" blev spillet i radioen,
og jeg kørte ind til siden, fordi jeg ikke kunne koncentrere mig om at køre.
De ledte efter en trommeslager.
Jeg sagde: "Jims søster spiller trommer."
Jeg kørte Lou ud for at møde hende.
Maureen var søster til en af mine gamle venner...
STERLING MORRISONS STEMME
...der også havde gået på Syracuse og også var venner med Lou.
Maureen havde spillet i et pigeband på Long Island,
men bandet var opløst.
Så hun kom bare for at... Bare for at spille lidt slagtøj
og bare spille lidt.
Jeg ved det ikke. Det var meget uformelt.
Når hun kom hjem kl. 17,
satte hun Bo Diddley-plader på
og hørte dem hele aftenen frem til midnat.
Vi så hende som den perfekte trommeslager. Og det var hun.
Det var sjovt, og jeg var glad for at få chancen for at spille koncerter.
Jeg havde aldrig spillet sammen med andre før. Det var sjovt.
Vi kunne udfordre Bob Dylan ved
at gå på scenen og improvisere nye sange hver aften.
Det var Lou ekspert i.
Han kunne improvisere tekster om hvad som helst på ingen tid.
Han kunne komme og sætte sig ned med sin guitar, og jeg spillede bratsch,
og så gik han i gang med en sang.
Så kom der straks en usædvanlig tekst.
Så kørte det ellers bare, og vi fik skabt noget.
Man vidste aldrig, hvornår Lou eller John forsvandt ind i tågerne
og spillede, guderne må vide hvad.
Det var min rolle at være der,
så når de var klar til at vende tilbage, var jeg der.
Lou var lige ved siden af mig... Det var som en mur af lyd.
Jeg mundaflæste ham for at se, hvor langt han var i sangen.
Jeg fulgte Lou.
Ud over alle de solide sange, han skrev,
var det improvisationen, jeg var interesseret i.
Den var stærkt inspireret af underbevidstheden.
Da jeg hørte Lous beretninger om elektrochokbehandling,
samlede jeg det hele inde i hovedet.
Det vakte især genklang i musikken,
fordi musikken egentlig var drømmemusik.
Det, jeg godt kunne lide i det meste af tidens rock and roll,
var de repetitive riffs,
og hvad var det enkelte riff, man kunne skabe,
som ville eksistere og bestå til sine dages ende gennem en hel sang?
Der var brummen jo en af mulighederne.
Da vi dannede The Velvet Underground,
havde jeg nogle sange, og det var fedt at se dem få liv.
Jeg spillede i bands, der optrådte på barer.
I de fleste samarbejder
lægger man to og to sammen og får syv.
Alt det mærkelige skulle ikke have eksisteret i det rum.
Der var altid en fast standard for,
hvordan man var elegant, og hvordan man var brutal.
Vores brummen gik rent ind, så snart "Venus in Furs" blev et hit.
Jeg vidste, at vi kunne noget i rock and roll, som ingen andre havde gjort.
Det blev gjort med forstemte guitarer, som jeg var meget stolt af,
for som jeg sagde: "Lou, der er ingen, der kan gennemskue, hvordan man gør det.
Jeg var ret overrasket over reaktionen i New York.
Jeg troede, vi gjorde noget, ingen andre gjorde.
Jeg troede, vi gjorde noget meget modigt.
At folk bare ville blive fejet omkuld.
Café Bizarre var et meget lille sted.
Vi var glade for, at de skulle spille der.
Der var ikke mødt så mange op. Ingen dansede. Det var meget mærkeligt.
Nogle vendte ryggen til publikum.
Der var noget foruroligende over dem.
Puha, de var skræmmende.
Barbara Rubin var en af de førende filmskabere fra centrum.
Hun kendte Bob Dylan, og hun kendte Andy.
Hun knoklede for at føre de rigtige mennesker sammen.
Hun kom ind på The Factory og fortalte, at der var en koncert,
de burde komme og se.
Pludselig var der mange flere i klubben.
Gerard var det The Factorys diplomat.
Han kom hen til mig og sagde:
"I er inviteret til The Factory i morgen eftermiddag."
Barbara Rubin kom ind med dem. De var klædt i sort...
...og de gik i gang med at spille.
De spillede "Heroin." Vi stod bare...
Ufatteligt. Vi blev fejet totalt omkuld.
Det, der var så opmuntrende og inspirerende,
da vi kom til The Factory, var, at det hele handlede om arbejde.
Hver dag når jeg kom ind, var han der før mig
og sagde altid: "Hvor mange sange har du skrevet?"
"Jeg har skrevet ti." Så sagde han: "Du er jo luddoven.
Hvorfor har du ikke skrevet 15?"
Folk strømmede ind og ud.
Der var ansigter, man genkendte, der gik igen.
Og det var lutter forretning.
Andy er en guddom.
Han er et overjordisk væsen.
Han var som en far, der altid sagde ja.
Det var den del af hans personlighed, der fik folk til at strømme til The Factory.
De følte sig hjemme.
Jeg ville gerne imponere ham.
Han var et publikum, og jeg var desperat efter et publikum.
Godt. Du behøver ikke at gøre noget.
Bare gør det, du gør.
Sådan.
Man blev ikke instrueret.
Warhol sagde ikke en lyd,
men efter lidt tid startede hans tilstedeværelse et tordenvejr,
fordi han var tavs.
Man blev drevet til at gøre noget.
Kig direkte ind i kameraet.
AMY TAUBINS STEMME
Lad være med at røre dig. Lad være med at blinke.
Det var en evne.
Vi sponsorerer et nyt band. Det hedder The Velvet Underground.
Da jeg ikke rigtig tror på malerkunst længere,
syntes jeg, det kunne være fint at kombinere...
Vi får chancen for at kombinere musik og kunst
og film.
Vi arbejder stadig på en form for...
Verdens største diskotek.
Og stort set alt i juni i den nærmeste tid...
-Er den på? -Nutiden viser...
Der venter en masse gode ting.
Forretningsmæssigt.
Der er en masse på vej til dig her,
og der er en masse succes og glæde på vej.
Og lykkehjulet, som...
...peger på flere af dine ambitioner og også...
...meget nære venner. Folk, der er tæt på dig.
Der er ikke så megen splid lige nu.
Ingen skænderier og den slags.
Fordi vi ikke arbejder lige nu.
Den viser en...
Karriere og forretning... Din profession og den slags
viser en masse konkurrence. Altid.
Der vil altid være en masse konkurrence.
De fleste i The Factory kom der, fordi kameraerne rullede.
De troede, de kunne blive berømte, at de kunne blive stjerner.
En lovende fremtid. En masse ny viden.
Der sker en masse nyt.
Der var et kvindeligt skønhedsideal,
og hvis man ikke levede op til det...
Og hvem kunne dog det?
Det var noget, der virkelig skadede folk.
Det var ikke et godt sted for kvinder.
Og hvis man ikke kan gennemskue, at det, man bliver vurderet på,
primært er ens udseende...
...så, altså...
En dag arbejdede vi på The Factory...
BILLY NAMES STEMME
...og Gerard var lige kommet tilbage fra Europa.
Han havde en single med, og der var en underlig vokal...
Hun havde medvirket i Det søde liv.
Anita Ekberg var stjernen,
men Nico var det hemmelige ansigt i den film, som alle så,
fordi hun var så uforglemmeligt smuk.
Til sidst kom Nico til New York.
Paul fattede interesse for Nico som reklamesøjle.
Paul fik overbevist Andy om, at man ikke kun kan have en rock and roll-gruppe,
for Lou var ikke noget særligt at se på.
Han har ikke en flot stemme. "Man skal have en smuk pige med."
Andy måtte nærmest tigge Lou om at gøre det.
I starten var de dødirriterede over det,
for hun kunne ikke synge rent.
Det var vist John igen, der fandt ud af, hvad de skulle stille op.
Meget af det var mystisk. Hun kunne ikke finde ud af dit og dat,
og så pludselig kunne hun det rigtig godt.
Det må jeg lære.
Pludselig dæmrer det, at man kan udnytte det som blikfang.
Tanken om et blond isbjerg midt på scenen
ved siden af os andre sortklædte.
De tre-fire sange, hun sang, var perfekte til hende,
og det fungerede bare ikke, hvis andre sang dem.
Hun var gådefuld for os i bandet.
STERLING MORRISONS STEMME
Vi var ikke berejste.
Vi var ikke sofistikerede. Bortset fra John.
Men hun kunne godt synge.
Hun var der ikke kun for at stå og se smuk ud.
Andy ville have hende til at synge inde fra en kasse af plexiglas,
men det nægtede Nico.
Hun var en seriøs musiker, og hun ville synge de sange.
Hendes skønhed...
...var helt irrelevant for hende.
Det kan have været Andys syn på hende.
Hun var så fjern og uopnåelig. Jeg tror ikke, hun ville være vildt berømt.
Jeg tror bare, hun gerne ville lave noget arbejde, der var godt.
Når man ikke er berømt, bliver man sammenlignet med andre.
Så hun blev sammenlignet med Marlene Dietrich eller Garbo.
Nu sammenligner man folk med hende.
Vi fik noget af dem.
Vi mødte Tom Wilson, der havde været producer for Bob Dylan.
Vi var på vej frem.
Vi kunne lave en plade.
Norman Dolph trådte ind og gav Andy $1500 for at lave pladen.
Wow.
Vi jagtede et eller andet.
Andy var enestående, og jeg tror ærligt talt ikke,
at det var blevet til noget uden Andy. Jeg ved ikke, om vi havde fået en kontrakt,
hvis ikke han havde lavet omslaget. Eller hvis ikke Nico var så smuk.
Vi øvede i et år op til indspilningen af bananpladen.
Andy producererede vores første plade. Han var nemlig til stede i studiet.
Men han gjorde mere end det.
Han gjorde det muligt for os at lave en plade,
uden at nogen lavede om på noget, fordi Andy Warhol var der.
Han forstod os,
og hvad vores kreative side handlede om, og hvordan man bedst fik den frem.
Og han støttede os rigtig meget.
Nico var forelsket i Lou. Andy var forelsket i Lou.
Drenge og piger, mænd og kvinder, faldt alle for ham.
Jeg malede og tegnede allerede og ønskede at blive forstået
og var på udkig efter en scene,
indtil en af mine venner kom med deres plade, da jeg var 15.
Han ville bytte den, for det var ikke hans smag.
Jeg havde en Fugs-plade, jeg var villig til at bytte væk.
Jeg elskede kadencen i Lou Reeds stemme.
Og så Cales brummen under den.
Og det var det hele.
Vil du ikke have den plade? Den er lige mig.
De mennesker kan... Det første, jeg sagde,
kan have været: "De mennesker kan forstå mig."
Der var dele af det, Lou gjorde...
DAVID BOWIES STEMME
...der bare var uundgåeligt rigtige. Essensen af hans tekster.
Dylan havde helt klart bidraget med en ny form for begavelse i popsange.
Men det overførte Lou til avantgarden,
og teksterne udsprang af Baudelaire og Rimbaud og...
Men på den tid blev det ikke opfattet som vigtigt.
Den blev ikke promoveret.
Mange radiostationer ville ikke spille vores musik.
"Heroin" og... De ville ikke spille det.
MGM var heller ikke...
De havde nok besluttet, at Mothers of Invention
var mere værd at satse på, så de gjorde ikke meget ud af det.
Som om de skrev kontrakt med os for at få os væk fra gaden.
Vi er kommet her sammen.
Andy Warhol, digteren Gerard Malanga.
Derovre, hvis I drejer kameraet, Ed Sanders
fra rock and roll-gruppen The Fugs.
Peter Orlovsky, der er digter og også synger indiske mantraer.
Jonas Mekas laver film, som han gør lige nu.
Alene i New York-området
var der 30-40 forskellige kunstnere,
der lavede noget, som ikke begrænsede sig til deres egen kunstform,
men omfattede andre kunstarter.
Så vi arrangerede den første festival som en undersøgelse af, hvad der foregik
i den bredere kunst og den bredere filmverden.
Det var i november og december 65.
I 66 lejede jeg en biograf på 41st Street
ved Times Square, og der fortsatte vi.
Det var der, Chelsea Girls fik premiere. Og en masse andre Warhol-film.
Vi besluttede, at vi ville lave en multimedieting...
BILLY NAMES STEMME
...og det kørte i nogle uger, og det hed "Andy Warhol's Up-Tight."
Det var med The Velvet Underground og Gerard Malanga
og Mary Woronov, der dansede og så videre.
For at forberede det filmede vi The Velvet Underground og Nico i The Factory,
og når de optrådte live
på scenen i cinemateket, kastede vi filmen op på den.
Af en eller anden grund blev Dom Polski på Saint Mark's Place
i East Village ledigt,
og det lejemål overtog vi i en måned
og udvidede "Andy Warhol's Up-Tight" til "Exploding Plastic Inevitable."
Det var tidligere det polske hus.
Nu er det The Dom, centrum for nattelivet i East Village.
Musik af Nico og The Velvet Underground.
"The Exploding Plastic Inevitable,"
designet af popkunstneren Andy Warhol og med hans årets pige i hovedrollen.
Hendes sangstemme er usædvanlig.
ANDY HAR NOGET TIL ENHVER!
Andy har en rock and roll-gruppe, The Velvet Underground.
Hans bud på et diskotek er at tage en dansesal,
få sine musikere til at spille,
vise adskillige film på én gang
og have en masse farvet lys, mens folk danser eller ser på.
Vildt.
Jeg blev Nicos guitarist til de koncerter, hun var med i på The Dom.
Jeg spillede også opvarmning.
Jeg var ikke... Jeg havde ikke udgivet en plade. Folk kom ikke for at se mig.
Jeg spillede bare.
Men der kom ikke rigtig nogen, før Andy kom.
Det var ham, folk ville se.
Andy anbragte projektorerne på balkonen
og forskellige gelelys og farver og stroboskoplys.
Da ingen af os kunne betjene lyset,
lod vi publikum bruge det. Endnu en grund til, at vi ikke tjente nogen penge.
De ødelagde dem, eller de faldt ned.
Andys teknik var noget i retning af...
"Nå, hvem kan betjene lyset? Kan du betjene lyset?"
Folk ville gerne se hans film,
men det kunne man ikke, for der var ingen historie.
Det var et mærkeligt sted. "Er det virkelighed eller fiktion?"
Det vidste man ikke. Så de var hypnotiske.
Oppe ovenpå udviklede der sig en scene.
Folk som Walter Cronkite og Jackie Kennedy
og en masse kendisser dukkede op på grund af Andy,
og fordi han havde forbindelser til Central Park Wests kunstsamlere.
Der kom de mest fantastiske mennesker og dansede.
Nurejev kom og dansede.
Hele New York City Ballet kom der tit og dansede.
Jeg tror ikke, de blev dannet
for at kunne være en storslået sceneoplevelse.
De blev dannet, fordi der var en fantastisk musikalsk ting,
der skete med Lous sange.
Barbara Rubin, der opdagede dem af de rette årsager,
var den første, der smed de der forbandede polkaprikker på dem,
mens de spillede, som om der ikke var rigeligt at se på i forvejen.
Jeg sagde: "Lou, hvorfor gør de det her mod jer?"
Han trak bare på skuldrene og sagde:
"Det er det, Andy gerne vil have, og det er jo familien."
Efter at vi havde optrådt i tre uger, tog vi på turné.
Vi spillede ved en masse kunstshows,
og de havde inviteret Andy, og det var os, der blev udstillet, ikke?
De udvandrede i hobetal. Det var rige fra overklassen
og kunstnere og den slags, og det var...
De ville ikke høre et band og da slet ikke vores.
Jeg havde set Exploding Plastic Inevitable-showet
med The Velvet Underground på Dom i New York.
Men nu hørte jeg, at de kom her til Provincetown, hvor jeg boede.
Det var på Chrysler Museum og var slået op som kunst.
Der var ikke engang fyldt. Byen forstod det ikke.
Jeg syntes, det var underligt at forestille mig dem
komme der midt i hippietiden, når de var antihippier.
Vi fik en masse nye fans der,
men vi lavede sjov med det og sagde: "Nå, hvor mange er gået?
Halvdelen. Så må vi have været gode i aften."
Det var ikke bare støj...
NICOS STEMME
...men den slags musik, man kan høre, når...
...når det stormer udenfor.
Så bookede Paul os til vestkysten.
Musikalsk set var vestkysten
en organiseret styrke, der prøvede at dominere popscenen.
Vi sad i vores lejebil i lufthavnen...
STERLING MORRISONS STEMME
...og da jeg tændte radioen, var der "Monday, Monday."
Jeg sagde: "Jeg ved ikke helt. Måske er vi ikke klar til det her endnu."
Vi kom til Los Angeles,
og første gang, vi opdagede, at vi var anderledes,
var, da vi tog ind på Tropicana Motel.
Vi var klædt i sort og fuldstændig tildækkede
og sad ved poolen.
Jeg mener... Det så virkelig dumt ud.
Bortset fra Gerard. Han var ude bagved og kneppede en eller anden.
Vi havde aldrig været på vestkysten før,
og det slog os, at alle virkede så sunde.
Og deres bud på et lysshow var at have et lysbillede af Buddha på væggen.
Da vi kom til Californien, var det på The Trip. De havde en scene.
Hvad sætter man på scenen? Gerard og mig.
Vi lavede en optræden, så der var flere, der kiggede på Velvets.
Og de havde sneget Frank Zappa med på plakaten
og Mothers of Invention. Dem kunne vi ikke fordrage.
Vi forbandt dem med alt det, vestkysten var.
De var hippier. Vi hadede hippier.
Flower power. Afbrænding af bh'er.
Hvad fanden er der med jer?
Vi hadede det der "kærlighed og fred"-pjat. Vågn nu op.
Og fri kærlighed og...
"Alle er dejlige, og jeg elsker alle. Er jeg ikke bare dejlig?"
Alle ønsker sig en fredelig verden og vil ikke skydes i hovedet eller noget,
men man ændrer ikke nogens tankegang ved at stikke en blomst
til en klovn, der vil skyde en.
De skulle have...
...hjulpet hjemløse eller... Gør noget.
Gør noget ved det. Lad være med at fjolle rundt med blomster i håret.
Det var at lukke øjnene for, hvor alvorlig faren egentlig var.
Hvis man er i den verden,
anerkender man ikke faren, når den viser sig.
Menneskeheden var på røven...
...og samfundet tog røven på dem.
Man kan ikke lægge sig ned og tude over det.
Man bliver stærk.
Og man bliver imod en hel masse, som andre ikke er imod.
Så man er ikke...
Det er der, kunstneren kommer ind i billedet,
fordi han står uden for samfundet.
Han er anderledes.
Det er nærmest umuligt at sætte ord på følelsen af at danse rock,
og måske er det derfor, så mange unge strømmer hertil hver weekend
for at se, hvad Bill Graham og Fillmore West er for noget.
Folk er søde her. Der er en joie.
Der er en særlig esprit, man ikke oplever i andre byer,
hvor New York, Chicago, Detroit er nogle ret barske steder.
Han hadede os virkelig.
Da vi gik på scenen,
stod han og sagde: "Jeg håber fandeme, det går galt for jer."
Hvorfor bookede du os så?
Jeg tror, han var misundelig og rasende,
for han påstod at have lavet det første multimedieshow,
og det var ynkeligt sammenlignet med det, Andy havde stablet på benene. Det var det.
Vi blev anmeldt.
"De burde blive gravet ned, The Velvet Underground,
begravet langt nede i jorden."
"DET OVERGÅR KUN AT BEGÅ SELVMORD."
Det sagde hende der Cher.
Så tog vi tilbage til New York og var klar til at spille på The Dom igen.
Men det måtte vi ikke. "Hvorfor ikke?"
Han havde solgt lejemålet til Al Grossman,
som var Dylans manager, og Dylan havde omdøbt stedet The Balloon Farm.
Og vi var ude.
Så udkom den anden plade, og det var der, man så,
hvad det betyder at have været på turné.
Og alle aggressionerne. Og det viste meget tydeligt...
Aggressionerne påvirkede alt, hvad der foregik i bandet.
Det blev sværere og sværere for os at fungere sammen.
Det var nok den hurtigste plade, der var. Der var skruet helt op.
Tonemesteren skred.
En af tonemestrene sagde: "Det her gider jeg ikke høre på.
Jeg sætter den til at optage, og så går jeg. Hent mig, når I er færdige."
Alle sangene på den anden plade
var meget spontane og aggressive.
Jeg mener... Det er ren amfetamin.
Ingen talte rigtig sammen.
Alle skruede op for deres fadere.
Så det blev højere og højere.
"Hvem spiller nu højest?" Det var ret barnligt.
Hvis vi ikke improviserede, drev vi hinanden til vanvid.
Det viste sig, at vi drev hinanden til vanvid alligevel.
Men på turné hjalp det at improvisere,
når man spillede de samme numre igen og igen.
Samarbejdet var ved at bryde sammen.
STILLE, TAK DER SENDES RADIO
Det var aldrig vores plan, at det nu hed The Velvet Underground and Nico.
Det så vi som noget midlertidigt.
Nico gjorde alt det, vi bad hende om i bandet.
Jeg tror, at der inderst inde var noget andet, der trak i hende.
Hun sad altid og skrev tekster og poesi.
Der var altid noget, der trak hende væk fra det kollektive arbejde.
Hun var en flakkende sjæl.
Hun flakkede ind i situationen, og så flakkede hun lige så stille ud igen.
Og efter alt det
gik Lou pludselig amok.
Og så fyrede han Andy, og...
Andy kaldte ham en rotte.
Det hele skete bag lukkede døre.
Jeg anede ikke, at Lou havde fyret Andy.
Folk troede, at Andy Warhol var leadguitarist,
og det gjorde livet lidt svært for os, da vi forlod den... vores mægtige hyrde.
ANDY WARHOL KÆMPER FOR SIT LIV
Den her hedder "Sister Ray."
Den handler om nogle dronninger.
Den ene hedder Duck, og den anden Sally.
Harvard-professorer, fotomodeller fra New York,
vaskeægte ungdomskriminelle,
rockerbander...
Nørder som mig selv.
Grateful Dead-fans. Mange var fans af begge bands.
Det gik op for os, at vi var begyndt at få en fanskare.
Og det var selvfølgelig dejligt,
især i Boston, fordi vi spillede der så tit.
Jeg så dem 60-70 gange i alt.
Jeg følte mig så fri, når jeg hørte det, fordi jeg hørte noget musik,
der ikke lød som noget andet.
De dyrkede en bestemt lyd, og så lod de den ligge for altid.
Det gjorde det spændende.
Så det var ikke bare nyt, men også markant anderledes.
Det var ikke rigtig rock and roll, og det var i mellem- eller langsomt tempo.
Nogle meget mærkelige melodier.
Man kunne se dem spille,
og der var overtoner, man ikke kunne gøre rede for.
Man kunne se...
Så kunne man høre en forvrænget lead henover.
Noget... Og man kunne høre basgangen.
Men der var også andre lyde i lokalet.
Man kunne se på alle andre...
Hvor kommer det fra?
Det var en gruppelyd.
Typisk var det en lang version af "Sister Ray"
og de fem sekunder bagefter.
De fem sekunder bagefter siger meget om, hvordan det var at se dem.
Så lige pludselig var de bare...
Og så de forskellige keyboardstykker.
Og så kom alle de andre forskellige ting. Trommerne.
Og pludselig...
Og så stoppede det. Og publikum
var dødstille i en...
Fem. Og så klappede de.
The Velvet Underground havde endnu engang hypnotiseret dem.
Her er jeg på Boston Tea Party,
og The Velvet Underground gør klar.
De er allerede ved at stille op. Jeg har lige set deres lydprøve.
Jeg havde spørgsmål til dem.
"Hvorfor bruger I kun den forvrængede tone på det stykke? Hvorfor?"
"Og den lyd?"
Så sagde han: "Den lyd, unge mand, er mange ting."
Og det var Sterling Morrison, der lærte mig at spille guitar.
Den frihed, det gav mig, gjorde, at jeg følte mig mindre bundet til gymnasiet
og til andre konventioner, som anden musik var underlagt,
og det hjælp mig med at lave min egen musik.
Sådan var de. De var gavmilde.
Det var de i hvert fald over for mig. Engang lod de mig åbne en koncert.
Når der var spændinger mellem bandets medlemmer,
fik jeg lov til at hænge ud med dem.
De vidste, jeg ikke sagde noget.
Men ja, man kunne fornemme nogle spændinger.
Men det rystede mig, at det var så ekstremt,
at John Cale ikke længere var med i bandet.
Det slog ofte gnister mellem de tre fyre.
Jeg kunne knap nok tage hen og øve. Det var så stressende.
De kunne skændes om selve musikken.
Eller Lou kunne bare være irritabel
eller måske bestemme for meget og koste rundt med folk.
Det skete altid.
Lou prøvede at tage styringen.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle gøre ham glad.
Jeg kunne ikke gøre noget, der...
Hvis man prøvede at være sød, hadede han bare en endnu mere. Han var...
Hvis man foreslog noget, afviste han det.
Han er et plaget menneske.
Men jeg må også sige, at John Cale kunne blive gal.
Det er så ubehageligt at omgås ham,
når han ikke er på toppen.
Og han var dyster.
Det, vi forstod om, hvor vi var, og hvor alt andet var,
og hvor meget foragt vi havde for alt andet...
Desværre var det i sidste ende
hinanden indbyrdes.
Jeg tror, det nåede et punkt, hvor man bare sagde: "Skide være med det.
Vi løser ikke vores problemer ved at opføre os sådan her.
Og der er ikke nogen, der hjælper os med at klare det."
Vi lod aldrig andre bestemme over os.
Hvis der ikke havde været alle stofferne, var det noget andet, vi havde jagtet.
Det var blevet tid til at fjerne os lidt fra hinanden...
...for tilliden var væk.
Måske blev Lou misundelig.
STERLING MORRISONS STEMME
Det kunne jeg godt tilskrive det.
Lou gav os et ultimatum. Enten røg John ud, eller også gjorde han.
Han ringede til Sterling og mig, og vi mødtes på en café,
og så sagde han det. Han kunne ikke arbejde sammen med John længere.
Vi kunne blive hos ham eller følges med John.
Jeg fik besøg af Sterling, der sagde: "Jeg har lige talt med Lou."
Og jeg sagde: "Ja, vi må i gang med at øve.
Vi skal til Cleveland i weekenden."
Han sagde: "Nej. Eller vi skal, men du skal ikke."
Jeg sagde: "Hvad mener du?"
"Lou har sendt mig herhen for at sige, at du...
Han siger, at hvis John ryger ud, bliver han."
Og det var så det.
Og så kom det øjeblik igen,
hvor man spekulerer på, hvad fanden der så skal ske.
Jeg tænkte: "Jeg må hellere blive producer."
Jeg var helt knust, for på det tidspunkt
havde bandet hjulpet mig med at forstå livet bedre.
Med deres lyde havde jeg opbygget et drømmeland.
Deres tonefarver... Det var...
For mig var det som at være i selskab med Michelangelo.
Lou var meget opsat på at få sat skub i succesen.
Få noget reel succes.
Måske ville han gøre det mindre avantgarde, eller hvad det nu hedder.
Altså, mere normalt.
Så kører vi på en.
Doug Yule kom ind i bandet, så vidt jeg husker,
ved hurtigt at lære mange af sangene.
Han var selv en meget krævende og seriøs musiker.
Han havde sin egen sans for harmonier, som bidrog med noget andet.
Der var en udtalt forskel.
Vi var stadig et godt band, og Doug bidrog med sine ting til bandet,
men ingen kunne erstatte Cale.
Godaften.
Vi er jeres lokale Velvet Underground,
og jeg er glad for at se jer.
Tak.
Vi er især glade for, at folk kunne finde tid til
at komme ud og hygge sig lidt til noget rock and roll.
De spillede meget stille.
De begyndte at spille langt mere stille.
Der lå en bestemt teori bag, og den handlede om rummet.
Alle sangene var meget særprægede.
LOU REEDS STEMME
Vi puttede ikke noget ind. Vi tog noget ud.
Det er det omvendte af det, alle andre gør.
Vi tilføjer aldrig instrumenter. Vi har ikke folk udefra med, når vi indspiller.
Vi gør aldrig noget, vi ikke kan genskabe på scenen.
Den tredje plade, den grå plade... Vi spillede i LA...
DOUG YULES STEMME
...og Steve sagde: "Der er en ændring i planen.
Vi bliver her en uge til og laver en plade."
"Candy Says" har sin egen form for anspændthed.
Den handler om en, der siger: "Jeg er begyndt at hade min krop
og alt det, den kræver her i verden."
Med al den fine musik, der er gang i,
tænker man: "Hvad går det ud på?"
Så handler hele resten af den tredje plade kun om det.
Jeg vidste ikke, jeg skulle synge den sang, før vi indspillede vokalen,
og da han havde sunget, sagde han: "Hvorfor prøver du ikke?
Det er sjovt ikke altid at synge. Det er sjovt at slappe lidt af
og spille guitar og ikke være forsanger."
Det her er en sang, jeg oprindelig havde forestillet mig,
at jeg selv skulle synge i rampelyset iført en guldkjole.
Men så tænkte jeg..."Jeg..."
"Det ved jeg ikke, om de er klar til." Så vi hentede gamle Maureen ind,
for hende vil de godt tro på.
Det er vores sidste sang i denne omgang.
Den hedder "After Hours."
Jeg var rædselsslagen.
Jeg havde aldrig sunget før, og jeg tænkte: "Det kan jeg ikke."
Vi måtte sende Sterling ud af lokalet,
fordi han grinede ad mig.
Jeg sagde til Lou: "Jeg synger ikke live, medmindre nogen ønsker den."
Jeg håbede, at den aldrig ville blive ønsket.
To koncerter senere var vi i Texas,
og den blev ønsket, og jeg overlevede det, så...
Da de spillede på Boston Tea Party, og Maureen kom ud og sang,
og der var folk, der ikke engang var fans af bandet,
ungdomsforbrydere, der bare sagde: "Hvem er de?
Der er ikke nogen Jimmy Page-guitarsolo. Hvad er det for noget bras?"
Og så pludselig, da Maureen Tucker kom ud
og pludselig bare kom ud og sang...
Hun gik lige i hjertet på alle.
Tak.
Hvis jeg kunne gøre én ting om, ville det være at nægte at lave Loaded,
indtil Maureen var i stand til at spille.
Loaded blev indspillet i april 70.
Og jeg var gravid og for tyk til at kunne nå trommerne,
så jeg kunne ikke spille.
Jeg var skuffet, for der var flere numre på den,
som krævede, at jeg var med.
Det var en stor forskel.
Maureen var ikke med på den, og Sterling var...
Han holdt op med at komme. Jeg spiller meget guitar på Loaded.
Det må have været frustrerende for ham at sidde og lytte i timevis,
mens en lille bid blev tærsket igennem.
Jeg vidste godt, at de lavede plader. Jeg mødte aldrig Doug.
Jeg er ikke...
Uanset hvad det var, angik det ikke længere mig.
Det understregede Lou.
I den spæde start var de unikke.
Hvert medlem af bandet bidrog på sin egen måde på lige fod med de andre.
Men nu var de mere som et almindeligt rockband,
og de havde en meget dygtig og kreativ person som ubestridt leder.
Lou havde massevis af popsange.
Lou var ved at finde sin egen stemme.
TONY CONRADS STEMME
Finkultur opløst i pop. Det var Lous bidrag.
Det boblede ud af Long Island.
Den smeltede krystalstrukturen, ligesom vi havde planlagt det.
Jeg synes bare, det er fantastisk, at vi kan spille offentligt.
Det tænder mig, at det tænder dem.
Vi har ikke noget, vi skal bevise, eller nogen bagtanker
eller noget særligt budskab.
Han vidste godt selv, at han var dygtig.
Han vidste, at han var en dygtig guitarist og sangskriver.
Og vi var ikke i nærheden af de ting, han gerne ville opnå.
Og for pokker... Hvornår kommer det til at ske?
Så kom koncerten på Max's.
Han gik helt i stå.
Tænk sig, at de efter fem år
spiller ovenpå på Max's med et decimeret band.
Han kom kun med nød og næppe igennem numrene.
Han hyggede sig ikke.
Jeg besluttede mig for at læse videre.
Komme lidt væk fra al den slags.
Han ville nok bare ikke sige det.
Han stak ikke af, men han sagde det, da vi gik ude i lufthavnen.
Så sagde han det endelig: "Jeg tager ikke med."
Han sagde, at årsagen var, at han var bange for, at de skulle tale ham fra det.
Moe ville græde. Nej.
Moe sagde, at det var som at blive stukket i hjertet af ham.
Jeg havde håbet at se dem på Max's, og koncerten var slut,
og Lou kom ud og gik mod udgangen.
Jeg kaldte på ham. Han gik bare hurtigt videre.
Så var der en, der sagde: "Han har lige forladt bandet."
Han stoppede bare. Simpelthen. Det var slut.
Efter at han forlod bandet, boede han hos sine forældre i halvandet års tid.
Han prøvede nok at få styr på sin hjerne.
Der havde været store problemer med ledelsen.
Jeg slikkede mine sår.
Da jeg gik i skole, sagde min mor til mig:
"Lær at skrive på maskine, så du har noget at falde tilbage på."
De havde strålet så klart,
at intet rum kunne rumme den mængde lys, der blev sendt ud.
Der skal fysik til at beskrive det band, da det var på toppen.
Det havde entropi i sig.
Hallo? Ja.
Det er Barbara.
Hej. Sker der noget?
Fedt.
Vær nu ikke fjollet. Bare send det herover hurtigt.
Vi tales ved.
Kan du lide farverne?
De er underlige.
Det er fotografier eller...
-Nej, det er malerier. -De er flotte.
Men der er et af The Velvet Underground derinde.
Er det ikke fantastisk?
Det er fantastisk.
Hvem er det?
-Det er Sterling. -Sterling.
-Det havde jeg ikke set. -Ser du stadig nogen af dem?
Ja, jeg så Maureen i sidste uge.
Hun er computerprogrammør nu.
-Ja, hun arbejder på en fabrik. -På mere end én måde.
IBM. Hun har et barn.
Er du stadig i kontakt med John? John Cale?
Ja, jeg hørte fra ham forleden.
Hvad... Han skriver jo stadig, men...
Han arbejder for Island Records og...
Er han hos Island? Det vidste jeg ikke...
Han var hos Warner Brothers, nu er han hos Island.
DEN 22. FEBRUAR 1987 DØDE ANDY WARHOL AF KOMPLIKATIONER EFTER EN OPERATION.
Det tog os lidt tid at nå frem.
HAN VAR 58 ÅR.
DEN 18. JULI 1988 DØDE NICO AF EN HJERNEBLØDNING. HUN VAR 49 ÅR.
DEN 30. AUGUST 1995 DØDE STERLING MORRISON AF NON-HODGKINS LYMFOM.
HAN VAR 53 ÅR.
DEN 27. OKTOBER 2013 DØDE LOU REED AF LEVERSVIGT. HAN VAR 71 ÅR.
LOU REED SANGSKRIVER, MUSIKER OG FORFATTER,
UDGAV 22 STUDIEPLADER OG 9 LIVEPLADER SOM SOLOMUSIKER.
JOHN CALE SANGSKRIVER MUSIKER OG PRODUCER,
HAR UDGIVET 16 STUDIEPLADER, 6 LIVEPLADER OG HAR PRODUCERET OVER 75 PLADER.
HAN TURNERER STADIG OG BOR I LOS ANGELES.
STERLING MORRISON MUSIKER FIK EN DOKTORGRAD OG BLEV
PROFESSOR I MIDDELALDERSTUDIER PÅ UNIVERSITY OF TEXAS I AUSTIN.
MAUREEN TUCKER SANGSKRIVER OG MUSIKER, HAR UDGIVET 4 STUDIEPLADER
SOM SOLOMUSIKER OG BOR I DET SYDLIGE GEORGIA.
NICO SANSKRIVER OG MUSIKER,
UDGAV 6 STUDIEPLADER SOM SOLOMUSIKER.
DOUG YULE MUSIKER,
HAR UDGIVET 1 LIVEPLADE SOM SOLOMUSIKER OG BOR I SEATTLE.
MERRILL REED-WEINER LOU REEDS SØSTER, ER PSYKOTERAPEUT
OG BOR PÅ LONG ISLAND I NEW YORK
ALLAN HYMAN, GYMNASIE- OG STUDIEVEN SAMT MEDLEM AF LOU REEDS BAND
BOR PÅ LONG ISLAND I NEW YORK
HENRY FLYNT KOMPONIST, MUSIKER, FILOSOF OG FORFATTER,
BOR I NEW YORK
LA MONTE YOUNG KOMPONIST, MUSIKER, FORFATTER OG STIFTER AF THEATRE
OF ETERNAL MUSIC OG THE DREAM SYNDICATE, BOR I NEW YORK
MARIAN ZAZEELA KUNSTNER, MUSIKER OG MEDLEM AF THEATRE OF ETERNAL MUSIC
OG THE DREAM SYNDICATE, BOR I NEW YORK
RICHARD MISHKIN STUDIE- OG BANDVEN MED LOU REED, BOR I NEW YORK
SHELLEY CORWIN LOU REEDS KÆRESTE PÅ UNIVERSITETET,
ER KUNSTNER OG BOR I DET SYDLIGE CALIFORNIEN.
DANNY FIELDS MUSIKMANAGER OG PR-AGENT BOR I NEW YORK OG LONDON.
AMY TAUBIN SKUESPILLER OG GÆST PÅ THE FACTORY I 60'ERNE,
ER FILMANMELDER OG BOR I NEW YORK.
TERRY PHILIPS MUSIKER OG CHEF FOR PICKWICK RECORDS,
BOR I NEW YORK.
MARTHA MORRISON, HUSTRU TIL STERLING MORRISON, ARBEJDEDE PÅ VASSAR COLLEGE
OG BOR I NEW YORK.
MARY WORONOV WARHOL-STJERNE, SKUESPILLER OG FORFATTER, BOR I LOS ANGELES.
JACKSON BROWNE SANGSKRIVER, MUSIKER OG MILJØAKTIVIST,
BOR I LOS ANGELES.
JONATHAN RICHMAN SANGSKRIVER, MUSIKER OG STIFTER AF THE MODERN LOVERS,
BOR I DET NORDLIGE CALIFORNIEN.
JOHN WATERS FILMSKABER, FORFATTER, SKUESPILLER OG KUNSTNER,
BOR I BALTIMORE, SAN FRANCISCO OG PROVINCETOWN.
JOSEPH FREEMAN TEENAGEASSISTENT FOR WARHOL PÅ THE FACTORY,
BOR I NEW YORK.
DELMORE SCHWARTZ VAR FORFATTER, DIGTER
OG UNDERVISER PÅ FORFATTERLINJEN PÅ SYRACUSE UNIVERSITY.
TONY CONRAD VAR EKSPERIMENTERENDE FILMSKABER OG MUSIKER
OG MEDLEM AF THEATRE OF ETERNAL MUSIC OG THE PRIMITIVES
SAMMEN MED LOU REED OG JOHN CALE.
BILLY NAME (BILLY LINICH) SAMARBEJDEDE MED WARHOL OG VAR FOTOGRAF
OG FØRSTEANSVARLIG FOR THE FACTORY.
DAVID BOWIE VAR SANGSKRIVER, MUSIKER, FORFATTER
OG PRODUCEREDE LOU REEDS GENNEMBRUDSPLADE, TRANSFORMER.
TIL MINDE OM JONAS MEKAS FILMSKABER, KUNSTNER
OG STIFTER AF ANTHOLOGY FILM ARCHIVES,
DER VIEDE SIT LIV TIL AMERIKANSK AVANTGARDEFILM.
Tekster af: Eskil Hein