Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"MUUSIKA ON TAEVA MÕÕTMETEGA" BAUDELAIRE
"I've Got A Secretit" esitleb Winston.
Ameerika enim müüdud, maitsvaim filtriga sigaret.
Winston maitseb hästi, nagu üks sigaret peabki.
Winston maitseb hästi Nagu üks... sigaret peabki.
Winstoni sigaretid
toovad teieni Ameerika parima võistlussaate "I've Got A Secret".
Nii, võistlejad. Peagi ilmselgete põhjuste tõttu
saab minust vasakul istuja nimeks härra X.
Võin teile aga öelda, et ta on pärit Walesist.
Ta on waleslane ning ühtlasi muusik.
Oleme 20 sekundi pärast tagasi.
Kui palju heoriini sa siis iga päev ostad?
29 grammi. Nelja-viie dollari eest...
Levittown, USA. Hoolikalt planeeritud kommu...
Pilguheit Dallasest, Texasest. Näib, et president Kennedy on ametlikult...
Üks, kaks, kolm.
Tema on John Cale, helilooja-muusik,
kes eelmisel nädalal maailma parima kontserdi andis.
Mis selle kontserdi puhul ebatavalist oli?
Esinemine kestis 18 tundi.
Kes oskab arvata, mis hr Schenzeri saladus siis on?
Ta oli ainus, kes publikus 18 tundi vastu pidas.
Miks ta seda teeb?
Kuidas see lugu 18 tundi ja 40 minutit aega sai võtta?
Noh, siin on helilooja Erik Satie juhised,
mis väidavad, et seda muusikapala siin
tuleb korrata 840 korda.
Mis sunnib inimest ütlema, et seda peab 840 korda mängima,
et pala valmis oleks? - Mul pole aimugi.
"Ma tunnen, nagu oleksin liikuvate piltide teatris.
Pikk valgusekäsi läbistab pimeduse ja keerleb."
LOU REEDI HÄÄL
"Mu silmad on ekraanile naelutatud.
Kaadritel on täpid ja kiired.
Ma olen anonüümne ja iseennast ära unustanud.
Nii juhtub kinno minnes alati.
See on, nagu öeldakse, uimasti."
Olin Long Islandile kolides neljane.
Lou oli siis üheksa.
MERRILL REED WEINERI HÄÄL
Elasime äärelinnas Freeportis.
Brooklynist eraldatud äärelinnakogukonda minek
oli tema jaoks väga keeruline muutus.
Mu ema oli koduperenaine. Isa tahtis romaanikirjanikuks saada.
Minu vanaema ütles: "Ei, sinust saab raamatupidaja."
Nii et isa hakkaski raamatupidajaks.
Stereotüüpses perekonnas...
ALLAN HYMANI HÄÄL
...tavalises 1950ndate peres maksis isa sõna.
Ma ei usu, et Loul oma isaga palju pistmist oli. Ta isa töötas.
Ta ei olnud mees, kellega õues palli toksida.
Ma ei tea, mida mu isa Loult ootas.
Võib-olla arvas, et ta võtab pereäri üle.
Mu isa ootas minult kahtlemata, et ma väga head kanasuppi teeksin.
Ta ei kutsunud meid tsirkusesse või muuseu...
Seda ei juhtunud.
Alguses õppisin klassikalist klaverit.
LOU REEDI HÄÄL
Kitarri võtsin esimest korda kätte 10- või 11-aastaselt ja käisin ühes tunnis.
Võtsin vist kaasa albumi "Blue Suede Shoes"
ja laususin: "Õpetage mind seda mängima."
See ei langenud kokku nende tööülesannetega.
Nii et mu muusikatund lõppes.
Õppisin kitarrimängu lugudega kaasa mängides.
Doo-wop, The Paragons, The Jesters, The Diablos.
Ja Rockabilly.
Ja Lou rääkis mulle alati,
juba varakult, et tahab rokkstaariks saada.
See juhtus keskkoolis.
14-aastaselt tegin oma esimese plaadi "Leave Her for Me".
Kõige pettumust valmistavam
oli õhtu, kui Murray the K seda raadios mängima pidi,
kuid jäi haigeks.
Tema asemel mängis Paul Sherman. See laastas mu.
Istusime kõik raadio ääres.
Ja saime autoritasu 2,79 dollarit,
mis tegelikult oli oluliselt rohkem kui the Velvet Undergroundiga sain.
Oli üks koht nimega Hayloft, kus Lou üksi mängimas käis.
Seda tunti geide ööklubina.
Küsisin talt kord, miks ta geide ööklubides mängida tahtis.
Ta vastas, et seal käib lahe punt koos.
Bänd andis linnas kontserte. Ta käis alles keskkoolis.
Ma arvan, et see muutis koduse olukorra keeruliseks.
Me elasime mu vanaema juures. Ja mu vanaema oli marurahvuslane.
Talle ei meeldinud, et mu ema abiellus inglasega...
JOHN CALE'I HÄÄL
...kes ei rääkinud kõmri keelt.
Ta ei abiellunud lihtsalt inglasega, vaid söekaevuriga.
Vanaema püüdis aastaid lapsi seda ametit valimast takistada.
Ta kandis hoolt, et poistest ja emast haritlased saaks.
Kui nad abiellusid ja mu isa majja kolis,
keelas vanaema kodus inglise keeles rääkida.
Hakkasin seitsmeselt koolis inglise keelt õppima
ja sain esimest korda isaga suhelda.
Antipaatia, mida vanaema mu vastu üles näitas,
oli mingisuguse viha vorm.
See oli pisut sünge.
Ema õpetas mind natuke klaverit mängima,
kuni ma jõudsin mingile maale, kust alates pidi ta mulle õpetaja otsima.
Jah, ta pidas minu nimel vastu.
Ma räägin ajast, mil olin ehk kuue-seitsmene.
Raadioelu oli kujutlusvõime piiriks.
Selleks ajaks olin välja mõelnud, kuidas saaksin raadiot ära kasutada,
kruttides välismaiste sagedusteni.
Kuulasin Suisse Romande'i ja Radio Moscow' kanaleid.
Algkoolis oli orkester, kus mängida tahtsin.
Tahtsin viiulit mängida, kuid neil ei olnud ühtegi.
Kuid neil oli vioola, nii et selle ma saingi.
Neil oli Bachi teoseid, tšelloteoseid vioolale.
See oli väga hea. See andis hea poognakogemuse.
Ja siis olid neil veel Paganini kapriisid
ja ma jahmatasin õpetajat,
kui ütlesin, et plaanin need selgeks õppida.
Mu ema, tal oli rinnaoperatsioon.
Ta kadus ja läks isolatsioonihaiglasse,
millel olid kaheksameetrised müürid ümber.
Mu isa viis mu mäest üles ja tõstis mu kõrgele.
Ema haihtus.
Olukord väljus kontrolli alt.
Olin üksinda.
Mu isa käis ikka tööl. Ma tundsin end eraklikuna.
Ma ei saanud isaga oma muredest rääkida.
Ma ei saanud ka emaga oma muresid jagada.
Nii et mind kasutati ära ja ma ei teadnud, mida ette võtta.
Ma mäletasin ühe pala sissejuhatust, kuid ei mäletanud selle lõpuosa.
Nii et pidin lõpus improviseerima.
Sain pala lõpuga hästi hakkama.
Ma lõin sellele sobiliku lõpu ja keerutasin end välja.
Kui ruumist välja tulin, olin esialgu kabuhirmul.
Ma ei teadnud, mis mind ees ootab, kuid siis see juhtus.
Kuid see sündmus muutis drastiliselt juba varakult seda,
kuidas probleemidega toime tulin.
Hirm selle ees, mis juhtuda võib, ei ole probleem.
See oli improvisatsiooni sünd.
Tasapisi hakkasin keskenduma sellele, mida teha plaanisin.
Ja arvan, et ma tegin tõesti praktilise otsuse.
Soovisin dirigendiks saada.
Lisaks sellele oli ilmselge, et pean Amman Valleyst lahkuma.
Seal polnud mitte midagi. Soovisin meeleheitlikult lahkuda.
Kõik juhtus tänu sellele, et olin kord kabuhirmul
ja pidin esinema ning teose elegantselt lõpetama.
See oli mu tuleviku väetiseks.
New Yorgist sai sõjaajal koht, kuhu kunstnikud põgenesid.
JONAS MEKASE HÄÄL
Nii et kohtusid New York
ning Pariisi ja Berliini parimad kunstimeistrid.
New York 1950ndate lõpus. Hakkame lähenema 1960ndatele.
Kui prantslaste Nouvelle Vague'il oli Cinémathèque Française,
oli meil 42. tänav.
Igal õhtul läksime 42. tänavale,
kus oli umbes 15... ei, pigem 20 kinohoonet.
Ja see oli periood, kui kõik kunstivoolud
ja elustiilid hakkasid muutuma.
See jõudis 1960ndatel oma haripunkti.
Me pole tegelikult osa subkultuurist või kontrakultuurist. Me olemegi kultuur!
Maalikunstnikud, muusikud, filmiloojad.
Nad ei olnud eriti lugude jutustamisest huvitatud.
Kino poeetiline aspekt viis selle teiste kunstidega samale tasandile.
1962. aasta jaanuari alguses
sai minu stuudiost, the Film-Makers' Cooperative'ist,
kõigi filmikunstnike kohtumispaik.
Igal õhtul linastus midagi.
Ka Andy Warhol veetis seal meiega aega. Aga ma ei teadnud, et tema oligi Andy.
Ta istus põrandal, nagu teisedki.
Seal kohtus ta oma esimeste superstaaridega,
nagu Mario Montez, Jack Smith ja Gerard Malanga.
Andy õppis seal filmikunsti.
Kui ma läksin Goldsmithsi Ülikooli,
oli tegu väga vabavoolse haridusasutusega.
Õppisin vioolat mängima ja Humphrey Searle andis kompositsioonitunde.
Ta mõistis Cage'i ja teisi, kelle muusikast huvitatud olin.
John Cage ja "Water Walk".
John Cage oli avangardismi eestvedaja
muusikas ja New Yorgis ning Ameerikas üldiselt.
Kuid La Monte hakkas teda edestama.
Sain Bernsteini stipendiumi. Nad maksid reisi ja muu kinni.
Tol ajal oli veel pr Kussevitski elus.
Ta pidas õpilastega pärastlõunaseid suareesid.
Nad ei lasknud mul esineda, kuna olin liiga vägivaldne.
Küsisin Harry Krautilt, programmijuhilt... Ta küsis, kas mu teosed on vägivaldsed.
Suurema osa teosest olin klaveri sees ja püüdsin selle sisu peksta.
Seejärel võtsin kirve.
Ja ma mäletan, et üks inimene esireast tõusis püsti ja jooksis välja.
See oli pr Kussevitski. Ta oli pisarais.
Ma ütlesin: "Vau, andke andeks, et..."
Jah, ta oli mõnda aega pahane, aga ärge muretsege.
Viisime ta hiljem kokteile jooma. Kõik sai korda.
Selleks ajaks olin tutvunud Cornelius Cardew'ga ja veetsime koos aega.
Mul oli keegi, kes mõistis, millest rääkisin.
Ja Cornelius tundis La Monte'i.
La Monte Young oli järgmine, kes John Cage'ilt kuulsuse üle võttis.
Tanglewoodi minek andis võimaluse La Monte'iga kohtuda.
Oli toimunud täielik kaos,
kus tegu polnud enam muusikaga.
Kohtume taas. Olge tublid.
La Monte lõpetas selle ära.
Igaüks tahab midagi värvikat luua, et tähelepanu püüda.
Minu teguviis oli mõeldud
kõrgema vaimsuse avastamiseks.
Enne mind ei olnud keegi kirjutanud teost,
mis koosneks pikkadest kandvatest ühtlastest toonidest.
John oli waleslane.
Ta kirjutas meile kirja...
Walesist. Äkki Londonist. - Walesist või kuskilt ÜK-st.
Kuskilt ÜK-st.
Ta tahtis meile õppima tulla. - Jah.
Ma vist ütlesin, et tulgu. - Just.
Mina jõudsin New Yorki alles 1963. aastal.
Ja olin esimest korda New Yorgis ning kohkusin ära. See oli...
Kõnniteed tossasid.
"Püha perse. See paik on räpane."
LIIKMEKAART KEVAD 1957
La Monte'i drone'id olid rahustavad.
Muusika oli tagasi ja keskendus sellele, mida kuuleme.
Kuulsime küll drone'e, kuid tegelikult õppisime loomulikke harmooniaid.
Sain kõne Loult, kes ütles, et on väga depressiivne.
ALLAN HYMANI HÄÄL
Ta ütles, et saab mingit ravi.
Ta arvas, et tema vanemad püüdsid elektrišokiga homoseksuaalsust ravida.
Ma ei uskunud sõnagi, sest tundsin ta vanemaid.
Isegi, kui oleksime osanud vastata,
kas ta oli kliinilises depressioonis või kas ta kasutas liiga palju uimasteid,
ei oleks tol ajastul miski aidanud.
Väljavaated abile olid sünged.
Kui mult tolle aja Lou kohta küsitakse,
saan pahaseks, sest tekivad väärarusaamad.
Ja see alandab nii Loud kui ka mu vanemaid.
On liiga labane ja koomiksilik arvata, et sellele on lihtne selgitus.
Ta pidi New Yorgi Ülikooli minema.
Kui õigesti mäletan, läbis ta poolteist semestrit.
Ta helistas mulle ja ütles, et läheb Syracuse'i Ülikooli üle.
Syracuse'i jõudes oli ta nagu teine inimene.
Morn, trotslik.
Ta oli peaaegu kõige suhtes mässumeelne.
Mul oli raske teda mõista.
Me tõmbasime end pilve ja jämmisime.
Mängisime Ray Charlesi, vahel Frankie Lymonit. Mängisime...
Mängisime naiste ja meeste üliõpilasseltsides ning baarides.
LOU REEDI HÄÄL
Me olime päris halvad, nii et pidime tihti nime muutma.
Sest keegi ei kutsunud meid tagasi.
Vahepeal vääratas näpp või mängisin mööda.
Ja ta sai maruvihaseks.
Ta pööras ümber ja virutas trummitaldrikule.
Tal polnud üldse kannatust.
Mitte kellegagi, kes perfektselt ei esinenud.
Mängisime St. Lawrence'i Ülikoolile
Saint Lawrence'i jõel paadis.
Lou ütles, et ei kavatse paadis mängida.
Ütlesin, et peab mängima. Lihtsalt...
Ta vastas, et ei mängi. Põmm!
Ta lõi oma käe läbi klaasukse ja lõikas käe lõhki.
Pidime ta haiglasse viima, et kätt õmmelda.
Kui õigesti mäletan, oli see ta parem käsi.
Nii et ta ütles: "Käige põrgusse, ma ei mängi."
Ütlesin, et võib laulda, sest ta ei oska nagunii kitarri mängida,
nii et saame hakkama. Ja läksimegi mängima.
Ta oli mitmel moel justkui kolmeaastane.
Tegime demoalbumi nimega "Your Love".
Läksime linna kohtumisele
tüübiga, kellele meeldisid mõned Lou demolindid.
Ja ta pöördus Lou poole ning küsis:
"Nii, mis sa teha tahad? Mida saavutada püüad?"
Lou vastas: "Ma tahan olla rikas ja saada rokkstaariks.
Ja ma saangi rikkaks ning minust saabki rokkstaar,
isegi kui sinule mu muusika ei meeldi."
Ta tundis end tihti ebamugavalt.
Ja kui tal kohe alguses mugav polnud,
kasutas ta olukorda ära ja muutis kõigil olemise ebamugavaks.
Siis tundis tema end mugavamalt.
Ma ei tea, miks, aga ta oli kohutavalt ebakindel.
Ja minu arvates oli ta seda kogu elu.
Ta vihastas alati, kui keegi teda tõrjus,
nii et lõpetas ise esimesena sõprussuhte.
Tumedas muusikakirikus, mis ei koosne vaid maast ja merest,
vaid õitseb vaimuõhus...
DELMORE SCHWARTZI HÄÄL
...liikumise ja toimingute mustrites, jutluste järgnevuses,
liigub kindlameelsuse ülevuses,
et lahutada suletud kardinad...
Ja sel ajal suhtles ta Delmore'iga.
Kõige imetlusväärsem oli mu jaoks Delmore Schwartz.
Õppisin temaga luulet, aga ka muud.
Tal olid imetlusväärsed esseed ja lühijutud.
Mind hämmastas, kui hästi ta nii lihtsas, igapäevases keeles kirjutas.
Delmore Schwarts arvas, et Lou oli tohutult andekas,
ning lasi mitu tema luuletust Evergreen Review ajakirjas avaldada.
Ta luule keskendus tugevalt geiteemadele.
Väga tumedatele geiteemadele.
Ta kirjutas meestega avalikus tualetis kohtumistest,
pissuaari kõrval nendega seksimisest ja põimis selle oma luulesse.
Ja kui ma lugesin üht tema luuletust,
küsisin ma talt: "Lou, mida kuradit?
Kust sellised alandava seksi mõtted tulevad?"
Ta vastas, et kui pole sünge ja alandav, pole see kirglik. See pole seks.
Ta ütles, et mina seda ei mõistaks. Et minust on saamas vabariiklane.
Olid vist tänupühad või jõulud, kui me Haylofti läksime.
Mäletan vaid, et tegu oli geibaariga.
Seal oli tüdruk nimega Action. Lou püüdis teda mulle pähe määrida.
Ma ütlesin, et ei ole ega taha olla gei.
Et ma ei soovi katsetada. Ma ei tunne huvi.
Lou saatis mu temaga tantsima. Olin nõus tantsima.
Arvan, et ta võttis mu kaasa, et näidata, kuidas tema elab.
Mult küsiti: "Kuidas see sind ei kõigutanud?
Kuidas sa temaga olla saad, kui ta meestega on?"
Ja ma vastasin: "See ei puuduta mind."
Ja ma ei olnud armukade. See ei häirinud mind.
Oluliselt õudsem oli sõita Manhattanisse, Harlemisse,
et tuua... Arvan, et see oli heroiin.
Ja me läksime 125. tänava ja Saint Nicholase teeristi.
Läksime kortermaja treppidest üles.
Talle meeldis mind viia kohtadesse, mis polnud ohutud.
Ta lõi olukordi ja kogus materjali, millest kirjutada.
Ta kirjutas kogu aeg.
Ta kirjutas pidevalt lugusid või laulusõnu või laule.
Aga ta andis selgelt mõista, et pole vahet,
kas kirjutatakse raamatuid või laulusõnu.
Seitseteist Voznessenskit oigab, kuid hääletult.
Minu karjed on venitatud
miilidepikkustesse magnetofonilintidesse ja lõpututesse lauludesse.
Ülikoolis mõjutas Ginsberg mind enim.
"Ulg", "Kaddish".
Burroughsi "Alasti lõunasöök".
Hubert Selby juuniori "Last Exit to Brooklyn".
Arvasin, et tahan sama teha, ainult et trummi ja kitarriga.
"Ma ei tea, kuhu ma lähen.
Püüan kuningriiki, kui saan,
sest nii tunnen end nagu mees,
kui piik mu veene läbistab.
Kõik, teate küll, olud ei ole enam päris samad,
kui doosi mõjul kihutan ja tunnen end kui Jeesuse poeg
ja ma vist lihtsalt ei mõista. Ma vist lihtsalt ei mõista."
Ilmselt pole olnud probleemi
inimeste käitumise või väärkäitumisega, mis oleks meiega olnud nii pikalt
või nii vähe mõistetud, nagu seda on homoseksuaalsus.
Mis on kõige tõsisem seksuaalkuritegu?
Loomuvastane kuritegu.
Milline on sellise kurjategija karistus?
Maksimaalne, 20-aastane vanglakaristus.
Meid arreteeriti baaris olemise eest.
Mis siis? See käis asja juurde.
Oli baar nimega San Remo,
kus kõik tundusid geid,
äärmiselt targad või loovad.
Seal käisid Edward Albee, Andy Warhol ja Jasper Johns.
Kõige selle keskel oli kiirelt arenev kunstimaailm.
Raha, peod, võim.
Kino muutus populaarseks.
New Yorgi filmifestival, Lincolni keskus.
Kõik see juhtus 1960ndate keskel.
See oli pöörane ja ülepakutud.
Camp'iga oli palju mänguruumi,
nagu Jack Smith näitas.
1964. AASTA ALGUS
See oli väga tõsiselt hüperaktiivne õhtu,
maailmahävituse õhtu.
JOHN CALE KOLIS TONY CONRADI JUURDE.
Ja Ludlow 56-s kohtusin mina, Jack Smith, Anguse ja Tonyga.
SEAL ELASID KA FILMILOOJA JACK SMITH NING TEISED KUNSTNIKUD JA MUUSIKUD.
Tony Conrad, ta rentis korterit...
HENRY FLYNTI HÄÄL
...Ludlow 56-s ja see oli märgiline.
Ma ei tahtnud olla osa majandusest...
TONY CONRADI HÄÄL
...nii et elasin korteris, mis maksis 25,44 dollarit kuus.
See oli väga kummaline kontrast
Lower East Side'i tõsielulise, avangardistliku elustiili
ja ametliku kunstisuuna vahel, mida edendas Soho.
Jack kolis vist tema juurde.
Minu naabrid olid Piero Heliczer ja tema naine Kate.
Seejärel tuli Angus MacLise tagasi New Yorki
ning kolis Ludlow 56 sama korruse kolmandasse korterisse.
Ja ka Mario Montez elas samas majas. John...
John Cale kolis Tony juurde.
Kuid sellest Ludlow tänava tuumikust...
AMY TAUBINI HÄÄL
...sai The Dream Syndicate koos La Monte Youngiga.
La Monte, Marian ja Tony ning mina,
tegelesime poolteist aastat järjest sellega iga päev poolteist tundi.
Ma olen pidanud drone'i hoidma. Selle võti on distsipliin.
See avas silmad paljudele võimalustele.
Iga sagedus püütakse kinni...
LA MONTE YOUNGI HÄÄL
...ajukoore erinevates punktides.
Nii et kui pannakse kokku hulk sagedusi, mida järjepanu korratakse,
loob see psühholoogilise seisundi, mis on väga võimas ja intensiivne.
On kuulda harmooniapartii detaile,
mis on enneolematult kaunid ja ebatavalised.
Ning hakkad mõistma,
et helides on uusi nüansse, millele keskenduda.
Me ei pidanud muretsema A-st alustamise pärast... Ei.
Me leidsime, et kõige stabiilsem toon
oli 60-hertsine külmkapi ümin.
Sest 60-hertsine ümin tundus meile lääneühiskonda defineerivat.
Kõige olulisem osa, mille moodustab helistik,
kui 60-hertsist kolmanda harmooniana kasutame, on 10 hertsi.
Ja üllatus-üllatus, kümme hertsi on aju alfarütm magamise ajal.
Järsku mõistsime, et see on intrigeeriv.
The Dream Syndicate'i juures oli põnev,
et muidugi oli tegu minimalistliku muusikaga.
Kogu heliskaalal hoiti üht nooti ja kuulati kõiki selle intonatsioone.
La Monte Young suutis ühe noodi nelja tunni pikkuseks venitada.
Käisin Andyga ühel tema etteastel.
Enne The Factorys käimist olin näinud Warholi "Suudlust".
Tiitreid polnud.
AMY TAUBINI HÄÄL
Ma ei teadnud, kes selle autor oli.
See oli iganädalane sari, nii et igal nädalal
näidati 165 sekundit
täpselt õigel kiirusel, mis oli 16 kaadrit sekundis.
Warholi tummfilmid on alati olnud põnevad,
sest need on enneolematud,
kuna neis peab näitama 16 kaadrit sekundis,
mis tähendab, et piltidel olevate inimeste hingamine
ja nende südamete põksumine toimub teisel kiirusel
kui sinul neid vaadates.
See loob erakordse esteetilise distantsi.
Empire State Buildingus on postkontor.
Me kõndisime, kotis Film Culture'i ajakirjad, postkontorisse
ning jäime järsku seisma ja hoonet vaatama.
Ma ütlesin vist, et see on ideaalne ikooniline kujund Andy Warholi jaoks.
Ja nii see juhtuski.
Warholi, avangardistlike filmide ja avangardistliku muusika puhul
oli peamine aja pikendamine.
La Monte'i nägemus muusikast oli...
oli täiesti... Mina ütleksin, et Hiina idee.
Just, hiinapärane ettekujutus ajast.
Ja tõesti, teate, muusika kestab sajandeid.
See oli improvisatsiooniline kogemus ja meenutas religioosset atmosfääri.
Ühtlasi oli see salapärane.
Ja siis tuli Tony ükskord helipeaga kohale ja oligi kõik.
Võimendi andis meile võimu juurde.
Igasugu asju hakkas juhtuma.
Kombineeritud toonid, mis maja raputasid.
See oli väga võimas.
Kui meie mängisime, tundus, nagu oleks hävituslennuk su elutoas.
Kogusin, ee, rock'n'roll'i plaate.
TONY CONRADI HÄÄL
See oli mu fetiš.
Johnile tuli see üllatusena, kui ta minuga kokku kolis.
Me kuulasime muusikat, mis oli väga...
mis sarnanes La Monte'i stiiliga tänu neis mängitud harmooniatele.
Puhtad harmooniad ja muu taoline.
Hank Williams ja The Everly Brothers.
"Dream". "Dream".
Selle laulu alguses kuuleb igasuguseid erinevaid toone, mis on jahmatav.
Olin sel ajal rock'n'roll'ist lummatud.
Mind jahmatas biitlite tegevus ja nende laulusõnad.
Nad ei loonud lapsikust.
"Tean, mis tunne on olla surnud. Jätad mulje, nagu ma poleks sündinudki."
Oodake. Ka Lou võiks midagi sellist kirjutada.
Tänu sellele alustas esimene pöörane bänd,
mille nimi oli vist The Primitives.
Liikmed olid John ja Walter De Maria
ja Tony ning Lou.
Palun kõigil rahuneda. Tutvustame teile midagi uut.
Te olete hingetud, kui pihta hakkame. Valmis olla, hakkame pihta. Hästi.
Olin Long Island Citys odavplaadifirmas laulukirjutaja
ja kolisin New Yorki.
Pickwick oli väga edukas odavplaadifirma.
99 senti plaadi eest.
12 surfamise lugu või 12 "lähme lahku" lugu.
Ja nad müüsid oma plaate Woolworthsis.
Tal oli visioon.
Ta oli andekamast andekam, kui mõistate, mida mõtlen.
Ta ei osanud laulda ega mängida,
aga kõik, mida ta oma käheda häälega tegi, oli minuga samal lainel.
Pidime Louga midagi enneolematut tegema ja seda ta lõpuks ka tegi.
Tony sai peole kutse.
Läksime sinna ja üks tüüp tuli meie juurde ja ütles:
"Te olete väga kaubanduslikud. Kas tahate minuga oma plaati promoda?
Tulge Long Island Citysse."
Tegu oli Pickwick Recordsiga ja nende laulukirjutaja oli Lou Reed.
Kui ma Louga kohtusin, puurisime me üksteist pilkudega.
Me läksime kohvile ja mul oli vioola kaasas.
Ma mängisin siis klassikalist vioolat,
tugeva vibrato'ga, ja see kõlas tõesti päris klassikaliselt,
kuid ühtlasi hästi.
Ja Lou ütles mulle: "Kurat, teadsin, et sul on edumaa."
Tahtsin nendega kirjutamisseansi teha.
Rääkisin neile üha, et peame jooksvalt kirjutama,
ja see mõte meeldis neile.
Ja huvitaval kombel sai Loust asja võti.
Ta oli laulukirjutaja ning hakkas improviseerima. Mulle meeldis see.
John ja teised läksid kohe kaasa.
Nii lõimegi loo "The Ostrich",
mis meeldis paljudele tuntud produtsentidele,
nagu Warren Thompson Elektra Recordsist.
Olid lahe.
Laul kirjutati ühele noodile häälestatud kitarril.
Kitarr tegi tohutut lärmi ning Lou mängis tamburiini ja laulis.
Ta oli täiesti spontaanne.
Täpselt nii, nagu arvaksid, et tüübid garaažis teevad.
See oli suurepärane.
Igatsesin seda oma lapsepõlve.
Ühtäkki olime kavalehel kõrvuti Shirley Ellisega või...
"Bo-nana-bana fee-fo-fum". Teate seda lugu?
Ja DJ ütles: "Suurepärane. Nüüd tuleb üks bänd."
Ta ütles: "The Primitives otse New York Cityst
oma viimase hittlooga 'The Ostrich'."
Minu meelest oli see justkui maagiline aps.
TONY CONRADI HÄÄL
See ei kuulunud sinna.
Ma ei näinud seda eales oma muusikakarjääri kandva osana.
Pickwicki aegadel oli Loul meeletu register kordadest,
mil ta oli pilves või haige
või kukkus pikali ja pidin temaga haiglasse kihutama.
Ausalt öeldes oli see üks põhjuseid, miks ma,
sõltumata sellest, et pidasin teda andekaks, tahtsin suhet lõpetada.
Ja Lou ütles: "Nad ei luba mul lindistada laule, mida mina tahan."
Minul läks signaal käima. Küsisin: "Mida?"
Ja ütlesin: "Milliseid laule sa mängida tahad?"
Siis näitas ta mulle oma teisi lugusid.
Ma kirjutasin valust.
Kirjutasin asjadest, mis valu põhjustasid.
Kirjutasin reaalsusest sellisena, nagu mina või mu sõbrad seda nägid,
ja asjadest, mida olin näinud või kuulnud või...
Mind huvitas suhtlus tõrjututega.
Ta ütles: "Miks ei mängi?
Sest inimesed kurdavad, et need lood propageerivad narkootikume.
Aga need ei räägi uimastitest.
Need puudutavad haigeid ja eluga rahulolematuid.
Võiksime neid ise mängida."
1964. aastal elasid samas Ludlow korteris Cale ja Reed.
"I'm Waiting for the Man". Sõnad ja muusika: Lou Reed.
Antagonistlik on kasulik olla,
sest sa defineerid seisukoha
ja siis vastandud sellele ning lood sellest midagi.
Me mõistsime oma positsiooni
ja seda, kui palju muud põlgasime, ning see toimis.
Jah, ta ütles pidevalt: "Persse, mees.
Kuidas kurat see kõik juhtus? Walesist tulles?"
Ta näitas mulle "Venus in Fursi" ja "I'm Waiting for the Mani" laulusõnu.
Arvasin, et neil olid sidusad ja meisterlikud sõnad.
Kuid ütlesin: "See taustamuusika ei toeta lüürikat."
Läksin elevile ja Lou nähtavasti ka, sest nägime potentsiaali.
Proovisime igasuguseid erinevaid seadeid,
triosid, kvartette, mida iganes.
Ükspäev läks ta metroosse ja nägi Sterlingit talvel kingadeta.
Nad polnud Syracuse'ist saati kohtunud.
Ta nägi kindlasti Loud Syracuse'is mängimas
ja usun, et tahtis kaasa lüüa.
Ma arvan, et tahtis. Ta oli valmis.
Ta oli 15-aastasest saati mänginud, ise õppinud.
Tal oli pidudel alati kitarr kaasas
ja ta tahtis sellega tegeleda. Ning nüüd tuli võimalus.
Ühtäkki oli meil kitarrist, kes mängis mõtestatud soolosid.
Meie Louga improviseerisime. Ja Sterling mängis soolot.
Ta mängis väga hästi, nagu Isley Brothersi kitarrist.
Ta oli väga loomulik ja mahe.
Idee rütmibluusi ja Wagneri kombineerimisest oli käegakatsutav.
Sõitsin ükspäev koolist koju
ja raadiost tuli "Not Fade Away", the Rolling Stonesi versioon.
Tõmbasin teelt kõrvale, sest see oli liiga erutav, et sõitu jätkata.
Nad otsisid trummarit
ja ma ütlesin: "Jimi õde mängib trumme."
Viisin Lou temaga kohtuma.
Maureen oli mu vana sõbra õde...
STERLING MORRISONI HÄÄL
...kes samuti Syracuse'is käis ja Lou sõber oli.
Maureen mängis Long Islandil tüdrukute bändis,
kuid nad läksid laiali.
Ta tuli lihtsalt, meie juurde niisama pille taguma,
ja aega veetma. See oli väga suvaline.
Ja kui Maureen õhtul koju läks, kella viie paiku,
kuulas ta Bo Diddley albumeid
ja mängis igal õhtul viiest kaheteistkümneni.
Nii et mõistsime, et ta on ideaalne trummar. Ja oligi.
See oli lõbus. Olin väga elevil,
et mul on võimalus inimestega live'is mängida.
Ma polnud varem kellegagi mänginud. See oli lõbus.
Ainus viis Bob Dylanile säru teha
oli minna lavale ja igal õhtul erinevate lugudega improviseerida.
Ja Lou oli selles ekspert.
Ta suutis iga kell millest iganes improviseeritud lüürika välja võluda.
Ta võis tulla, kitarriga maha istuda, ja mina mängisin vioolat,
ning uut laulu alustada.
Eikusagilt ilmusid ebatavalised laulusõnad.
Me mänglesime nendega, kuni lõpuks oli midagi koos.
Kunagi ei võinud teada, mil Lou või John oma maailma kaovad
ja kes-teab-mida mängima hakkavad.
Minu roll oli olla kohal,
et nende tagasitulekul valmis olla.
Kui Lou minu kõrval oli, kerkis muusikast otsekui sein üles.
Jälgisin tema suud, et laulujärge leida.
Toimetasin Lou järgi.
Jättes kõrvale meisterlikud laulusõnad
huvitusin ma just sellisest improvisatsioonist.
See oli tugevalt alateadvusest mõjutatud.
Kui Lou šokiteraapialugusid kuulsin,
hakkas kõik selginema.
See mõjutas muusikat, sest tegu oli unefantaasiaga.
Enamiku rock'n'roll'i lugude juures meeldisid mulle
riffide kordused ja selle ühe rifi otsimine,
mis kogu laulu vältel õnnelikult esineks.
Ja drone viljeles sellist stiili.
Kui me The Velvet Undergroundi lõime,
oli mul juba mõni lugu olemas ja neile elu andmine oli imeline.
Varem mängisin ma baaribändides.
Enamik kooslusi ei toimi koos.
Selline veidrus ei oleks pidanud töötama.
Oli seatud justkui standard,
kuidas olla elegantne ja brutaalne.
Drone sobis laulu "Venus in Furs" hästi.
Teadsin, et meil on võimalik teha rock'n'roll'is midagi,
mida varem pole tehtud.
Musitseerisime häälest ära kitarridega, mille üle olin väga uhke,
sest ütlesin: "Lou.
Mitte keegi ei arva iial ära, kuidas me seda tegime."
Olin mingis mõttes New Yorgi reaktsioonis üllatunud.
Arvasin, et tegime midagi enneolematut.
Arvasin, et tegime midagi nii julget,
et inimesed ahhetavad.
Café Bizarre oli väike koht.
Olime elevil, et bänd tööotsa sai.
Rahvast polnud palju. Mitte keegi ei tantsinud. Kummaline.
Mõni oli seljaga rahva poole.
Bändil oli ebameeldiv aura.
Nad olid hirmuäratavad.
Barbara Rubin oli kesklinna filmikunstieliit.
Ta tundis Bob Dylanit ja Andyt.
Ta oskas inimesi kokku viia.
Rubin tuli The Factorysse ja teatas, et kesklinnas mängib bänd,
mida tasub vaatama minna.
Järsku täitus klubi publikuga.
Gerard oli The Factory esindaja.
Ta tuli minu juurde ja lausus:
"Te olete homme pärastlõunal The Factorysse oodatud."
Barbara Rubin tõi nad kohale, kõik olid mustas...
ja bänd hakkas pihta.
Nad mängisid "Heroini". Meie lihtsalt...
Uskumatu. Olime hämmingus.
Kõige julgustavam ja inspireerivam
oli The Factory töövaim.
Iga päev, kui jõudsin, oli tema juba kohal
ja küsis alati: "Mitu lugu sa kirjutasid?"
"Kümme." Tema vastas: "Kui laisk. Miks mitte 15?"
Inimesed tulid ja läksid.
Tuttavad näod ilmusid ja kadusid.
See oli äri.
Andy on jumalus.
Ta on planeediväline olend.
Ta oli nagu isa, kes ütles alati: "Jah, jah, jah."
Tema loomus meelitas rahvast The Factorysse.
Seal tunti end nagu kodus.
Tahtsin muljet avaldada.
Ta oli publik ja mina vajasin hädasti publikut.
Hea küll. Lihtsalt... Ära tee midagi.
Ole kõigest sina ise.
Väga hea.
Juhendamist polnud.
Warhol oli vaikne,
kuid tema kohalolu lõi dünaamika, sest ta ei öelnud midagi.
Nii et olid sunnitud midagi tegema.
Vaata otse kaamerasse.
AMY TAUBINI HÄÄL
Püsi paigal. Püüa mitte pilgutada.
See oli tõeline oskus.
Sponsoreerime uut bändi, mille nimeks on The Velvet Underground.
Kuna ma ei usu enam maalimisse, arvasin, et oleks hea kombineerida...
Meil on võimalus kombineerida muusikat ja kunsti
ja filme omavahel.
Ja me töötame hetkel maailma vägevaima diskoteegi kallal.
Ma lausun sulle
Ja peamiselt juunis ja lähiminevikus...
Filmid? - Olevik näitab...
Tundub, et äri hakkab õitsema.
Kaartidel on maailma märk
ja see sümboliseerib edu ja tulevat suurt õnne.
Ja see õnneratas siin
viitab sinu ambitsioonidele
ja väga headele sõpradele ning lähedastele.
Suuri lahkhelisid hetkel ei esine.
Pole vaidlusi ja muud taolist.
Sest me ei tööta praegu.
See näitab...
Karjäär, äri, su elukutse ja muu taoline
näitab pidevat suurt konkurentsi.
Teid saadab alati suur konkurents...
Enamasti tulid inimesed The Factorysse kaamerate pärast.
Nad arvasid, et saavad kuulsateks, et neist saavad staarid.
Paljulubav väljavaade ja uued teadmised. Rohkelt uusi kogemusi.
Oli naisideaal
ja kui selleni ei küündinud...
Ja kes üldse küündis?
See oli väga-väga laastav.
See polnud naistele tervislik.
Ja kui ei suudeta mööda vaadata sellest, et sinu põhiväärtus on su välimus...
siis, teate küll.
Ükspäev The Factorys töötades...
BILLY NAME'I HÄÄL
...oli Gerard just Euroopast naasnud.
Tal oli 45 p/min singel, millel kõlas kummaline hääl...
Ta oli näidelnud "La Dolce Vitas".
Anita Ekberg oli peaosas,
kuid Nico oli kõrvaltegelane, kes filmis kõigile silma jäi,
sest ta oli nii jahmatavalt kaunis.
Lõpuks tuli Nico New Yorki.
Paul Morrisseyl tekkis mõte Nicot turunduses kasutada.
Paul suutis Andyt kuidagi veenda, et ei saa olla harilik rokkbänd,
sest Lou ei olnud kuigi nägus ega midagi.
Tal pole kuigi hea hääl. "Te vajate üht ilusat tüdrukut."
Andy pidi Loud praktiliselt anuma.
Tean, et neid ärritas algul kohutavalt,
et Nico ei suutnud hääles püsida.
See oli vist John, kes mõtles välja, mida selle häälega pihta hakata.
See oli päris müstiline.
Ta ei osanud seda ega toda,
kuid järsku oli kõiges oivaline.
Pean selle ära õppima.
Järsku nägime kõik turundusvõimalust.
Mõte lava keskel seisvast blondist jäämäest,
meie kõrval mustas riietuses.
Need kolm-neli lugu olid temale loodud
ja mitte keegi teine poleks neid niimoodi laulnud.
Ta tundus meile müstiline.
STERLING MORRISONI HÄÄL
Me polnud kuigi palju reisinud. Me ei olnud peened, välja arvatud John.
Aga Nico oskas laulda. Ta ei olnud lihtsalt seisev iluasi.
Andy tahtis ta pleksiklaasist kasti laulma panna,
kuid Nicole see ei sobinud.
Ta oli tõsine muusik, kes tahtis neid lugusid laulda.
Tema väline ilu...
oli tema enda jaoks täiesti tähtsusetu.
See oli Andy nägemus, mõistate, et Nico on kauge ja kättesaamatu.
Ma ei usu, et ta tahtis superstaar olla.
Arvan, et ta tahtis lihtsalt teha head tööd, mis oli kvaliteetne.
Kui sa pole kuulus, võrreldakse sind teistega.
Teda võrreldi Marlene Dietrichi või Garboga.
Nüüd võrreldakse teisi temaga.
Meil oli neist kasu.
Kohtusime Tom Wilsoniga, kes oli Bob Dylani produtsent,
ning olime midagi saavutamas.
Saime albumi välja anda.
Norman Dolph tuli ja andis Andyle albumi tegemiseks 1500 dollarit.
Vau.
Püüdlesime millegi poole.
Andy oli erakordne ja ma arvan ausalt,
et kõik juhtus tänu temale. Ei tea, kas oleksime lepingu saanud,
kui ta poleks kaant teinud. Või kui poleks kaunist Nicot olnud.
Harjutasime banaanialbumi jaoks kogu aasta.
Andy produtseeris meie esimese albumi
tänu sellele, et ta üldse selles stuudios kohal oli.
Kuid ta tegi palju enamatki.
Ta võimaldas meil välja anda albumi
ning keegi ei püüdnud midagi muuta, sest Andy Warhol oli kohal.
Ta mõistis meie olemust
ja meie loomingut ning aitas seda parimal viisil väljendada.
Ta pakkus meile palju tuge.
Nico oli Lousse armunud. Andy oli Lousse armunud.
Poisid-plikad, mehed-naised, kõik armusid temasse.
Ma maalisin, joonistasin ja soovisin, et mind mõistetaks
ning otsisin endale mõttekaaslasi,
kuni sõber tõi mulle nende albumi, kui 15-aastane olin.
Ta tahtis seda vahetada, sest see polnud tema maitse.
Mul oli Fugsi album, mille olin nõus loovutama.
Mulle meeldis Lou Reedi hääle rütm.
"PR shoes and a big straw hat".
See...
Ja selle taustal Cale'i drone.
Oligi kõik.
Sa ei taha seda albumit? Anna siia.
Nemad mõista... Minu esimesed sõnad olid
ilmselt midagi sellist: "Nemad mõistaksid mind."
Loul oli elemente...
DAVID BOWIE HÄÄL
...mis olid vältimatult õiged. Tema lüürika sõnaosavus.
Dylan tõi meie ette uue poplaulude loomise oskuse.
Kuid Lou muutis selle avangardistlikuks
ja tema lood olid inspireeritud Baudelaire'ist ja Rimbaud'st.
Kuid tol ajal ei peetud seda oluliseks.
Meid ei propageeritud.
Paljud raadiojaamad ei mänginud meie lugusid.
"Heroin" ja, teate küll, nad ei mänginud neid.
Isegi MGM ei olnud...
Arvan, et nad otsustasid sel hetkel Mothers of Inventioni kasuks,
mis oli lihtsam valik, ega teinud suurt midagi.
Nad justkui tegid meiega lepingu, et meid minema kupatada.
Oleme kõik kokku tulnud.
Andy Warhol, luuletaja Gerard Malanga.
Seal, kui kaamerat suunate, on Ed Sanders rokkbändist The Fugs.
Peter Orlovski, kes on luuletaja ja laulab india mantraid.
Jonas Mekas filmib, nagu ka praegu.
Ainuüksi New Yorgi piirkonnas oli 30-40 kunstnikku,
kes ei jäänud ühe kunstisuuna juurde,
vaid kombineerisid teistega.
Nii et korraldasime esimese omataolise festivali,
mis oli nagu ülevaade, ee, ee,
laiendatud kunstis ja kinos toimuvast.
See toimus 1965. aasta novembris ja detsembris.
1966. aastal võtsin rendile teatri 41. tänaval,
Times Square'il, ning jätkasime seal.
Seal, ee, esilinastus "Chelsea Girls" ja paljud teised Warholi filmid.
Otsustasime proovida multimeediumit...
BILLY NAME'I HÄÄL
...mida etendasime mitu nädalat, nimega "Andy Warhol's Up-Tight".
Esinesid The Velvet Underground, Gerard Malanga
ja Mary Woronov, kes tantsis.
Etenduse jaoks filmisime
The Factorys The Velvet Undergroundi ja Nicot.
Kui nad filmoteegi laval live'is esinesid, projitseerisime video nende peale.
Dom Polski, mis asus Saint Mark's Place'i tänaval
East Village'is, üüriti välja
ja me rentisime seda üheks kuuks.
Me laiendasime "Andy Warhol's Up-Tighti", sest sai "Exploding Plastic Inevitable".
Varem oli see Poola rahvuskodu.
Nüüd on see Dom, East Village'i ööelu kese.
Musitseerivad Nico ja The Velvet Underground.
"The Exploding Plastic Inevitable",
kavandajaks popkunstnik Andy Warhol ja peaosas tema aasta tütarlaps.
Naise vokaalilaad on tavatu.
ANDYL ON IGAÜHELE MIDAGI
Andyl on rokkbänd The Velvet Underground.
Tema nägemus diskoteegist on tantsusaal,
kus mängivad tema muusikud, näidatakse mitmeid filme korraga
ja põleb värviline valgus, samal ajal kui rahvas tantsib või vaatab.
Metsik.
Minust sai Domi etenduste ajal Nico kitarrist.
Ühtlasi tegin avamängu.
Mul polnud albumit ja ma polnud ihaldusväärne.
Tegin lihtsalt ühe seti.
Aga rahvas tuli kohale alles siis, kui saabus Andy.
Tema oli tõmbenumber.
Andy pani rõdule projektorid
ja geeli-, värvi- ning välklambid.
Keegi ei osanud valgusega toimetada,
nii et lasime publikul seda teha.
Me kaotasime palju raha.
Rahvas lõhkus asju, lambid kukkusid rõdult alla.
Andy lähenemine oli umbes selline:
"Kes oskab valgustust kasutada? Kas sina oskad?"
Rahvas vaatas tema filme,
kuid neid oli keeruline vaadata, sest puudus lugu.
Oli kummaline mõelda, kas tegu on reaalsuse või väljamõelduga.
Me ei tea. Need olid hüpnootilised.
Üles kogunes huvitav kaader.
Walter Cronkite ja Jackie Kennedy
ning paljud seltskonnategelased tulid kohale Andy pärast
ja tänu tema Central Park Westi kunstikogujatest tutvusringkonnale.
Imetlusväärsed inimesed tulid kohale ja tantsisid.
Nurejev käis tantsimas.
Kogu New York City Ballet' balletitrupp samuti.
Ma ei usu, et nad tulid kokku,
et seda dramaatilist etendust luua.
Punt moodustus tänu hämmastavale muusikale,
mis Lou lugude põhjal valmis.
Barbara Rubin, kes nende tõelist talenti märkas,
hakkas ühel hetkel nende peale paganama täppe näitama.
Samal ajal kui nad mängisid, nagu nad poleks piisav vaatepilt.
Küsisin: "Lou, miks nad teile nii teevad?"
Muidugi kehitas ta õlgu ja ütles:
"Sest Andy tahab nii ja me oleme üks pere."
Umbes kolme nädala pärast läksime turneele.
Mängisime paljudel kunstiüritustel.
Kui kutsuti Andyt, olime meie tema eksponaadid.
Rahvast oli nagu murdu, kohal oli jõukas seltskond...
NEW YORGI KLIINILISE PSÜHHIAATRIA SELTS
...ja kunstnikud ning see oli...
Nad ei tahtnud mingit bändi kuulata, rääkimata meist.
RUTGERSI ÜLIKOOLI FILMIKATEEDER NEWARKIS
Olin "The Exploding Plastic Inevitable'i"
ja The Velvet Undergroundi juba Domis näinud.
Olin siin ja kuulsin, et tullakse
mu kodulinna Provincetowni.
Esineti Chrysleri muuseumis. Seda reklaamiti kunstiüritusena.
Publikut oli vähe. Nad ei läinud rahvale peale.
Oli kuidagi kummaline mõelda...
ANN ARBORI FILMIFESTIVAL
...et nad tegutsesid hipide kõrgajal,
aga olid hipide täielikud vastandid.
MODIDE PULM MICHIGAN STATE FAIRGROUNDSIS
Tol ajal saime palju uusi fänne...
HEATEGEVUSÜRITUS NEW CANAANIS
...kuid naljatlesime: "Kui paljud lahkusid?
Ainult pooled. Esinesime hästi."
See polnud kõigest müra...
NICO HÄÄL
...vaid muusika, mida kuuleb siis,
kui väljas möllab maru.
Seejärel saatis Paul meid läänerannikule.
Läänerannik püüdis muusikas
oma popikaadri poolest domineerida.
Pidime lennujaamast tulles auto rentima...
STERLING MORRISONI HÄÄL
...panin tööle raadio, kust kõlas "Monday, Monday".
Ütlesin: "Ma ei tea.
Äkki me pole selleks veel valmis."
Saabusime Los Angelesse
ja mõistsime esmakordselt, et oleme teistest erinevad,
kui jõudsime alustavate muusikute põhipaika Tropicana motelli.
Olime musta riietatud ja üleni kaetud.
Istusime basseini ääres.
See nägi totter välja.
Õigemini Gerard ei näinud. Tema keppis tagatoas kedagi.
Me polnud varem läänerannikul käinud
ja see tuli meile üllatusena, et kõik on nii tervislikud.
Ja nende ettekujutus show'st oli seinale Buddha pildi kuvamine.
Californias läksime Tripi ööklubisse, kus oli ka lava.
Mis käib lavale? Gerard ja mina.
Tegime etteaste, et rohkem rahvast Velveteid vaataks.
Ja nad kutsusid esinema ka Frank Zappa
ning The Mothers of Inventioni. Ja meie põlgasime neid.
Tundsime, et nemad ongi lääneranniku nägu.
Nad olid hipid. Meie vihkasime hipisid.
Nad olid lillelapsed, kes protestisid rinnahoidjaid põletades.
Mis kurat teil viga on?
Vihkasime seda "armastus ja rahu" pahna. Tulge maa peale.
Ja tasuta armastus ja...
"Kõik on imelised ja ma armastan kõiki. Olen ju imeline?"
Kõik soovivad maailmarahu ega taha kuuli pähe saada ega midagi.
Aga mitte keegi ei saa lille ulatamisega muuta meelt,
kui mingi hull sind tulistada tahab.
Nad oleksid pidanud...
kodutuid aitama või midagi ette võtma.
Midagi tegema. Ära kõnni lihtsalt, lilled juustes.
See oli pea liiva alla peitmine selle eest, kui suur tähtsus oli ohul
ja kuidas ringi käies ei tunnetata ohu tõelist väärtust.
Inimkond oli perses...
ja ühiskond keeras neile käru.
Ei tasu sellepärast depressiooni sattuda ja maas lamada.
Tuleb saada tugevaks
ja hakata paljude asjade vastaseks, mida teised pooldavad.
Nii et sa ei...
Ja siin tulebki mängu kunstnik, sest ta pole ühiskonnaga sama meelt.
Ta on teisitimõtleja.
On pea võimatu kirjeldada rokitantsupeol osalemist
ja võib-olla just seepärast siia igal nädalavahetusel kogunetaksegi,
et näha, mis puust on Bill Graham ja kontserdisaal Fillmore West.
Rahvas on tore. Nad on tõeline joie.
Siin valitseb teatav vaimsus, mida ei kohta igas linnas.
New Yorgis, Chicagos, Detroitis
on kõik kuidagi jõhker, mõistate, vintske.
Oi, kuidas ta meid vihkas.
Kui lavale läksime,
seisis ta meie juures ja ütles: "Loodan, et te jobud põrute."
Miks sa küsisid... Miks sa meid kutsusid?
Ta oli vist päris kade ja vihane,
sest kuulutas, et tema lõi esimese multimeediumi,
mis oli Andy omaga võrreldes haletsusväärne. Tõsiselt.
Meist tehti retsensioon.
"Nad tuleks maha matta, The Velvet Underground,
matta sügavale maa alla."
"VAID ENESETAPP ON VÕRDNE VASTANE."
Seda ütles, kes ta oligi, Cher.
Läksime tagasi New Yorki ja pidime Domi minema.
Kuid ei, sinna meid ei lubatud. Miks?
Üürileping anti Al Grossmanile,
kes oli Dylani mänedžer, ning Dylan nimetas selle... The Balloon Farmiks.
Ja meie rong oli läinud.
Andsime välja teise albumi ning sellelt oli näha,
milline mõju oli olnud turneel.
See agressiivsus. Ja see tõesti teatas...
Agressiivsus peegeldas kõike bändis toimuvat.
Meil oli üha raskem koos tegutseda.
Ilmselt kõige rütmikam album. Väga kiire.
Helirežissöör lahkus.
Üks helirežissöör ütles: "Mina ei taha seda kuulata.
Panen selle lindistama ja lahkun. Kui valmis, andke mulle teada."
Kõik teise albumi lood olid viimistlemata ja raevukad.
See oli amfetamiini mõju.
Mitte keegi ei suhelnud.
Kõik surusid volüümi põhja.
Ja muusika muutus üha valjemaks ja valjemaks.
"Noh, kes nüüd kõige valjem on?" See oli nagu lasteaed.
Kui me ei improviseeri, ajame üksteist lihtsalt hulluks.
Tuli välja, et ajasime sellele vaatamata üksteist hulluks.
Aga improvisatsioon aitas välja tulla
samade laulude pidevast ketramisest.
Meie koostöö oli lagunemas.
PALUN VAIKUST SAADE ON OTSE EETRIS
Me ei arvanud, et Nico jääbki bändiliikmeks.
See oli lihtsalt... Me arvasime, et see on ajutine.
Nico tegi kõike, mida bänd palus.
Aga ma arvan, et sügaval sisimas
kiskus teda kuhugi mujale.
Ta istus pidevalt ja kirjutas laulusõnu või luulet.
Miski kutsus teda kollektiivis töötamisest eemale.
Ta oli rändaja.
Ta eksles ühte paika ja seejärel uitas vaikselt mujale.
Ja hiljem... pärast kõike seda
pööras Lou järsku täiesti ära.
Ta lasi Andy lahti ja...
Andy kutsus teda reeturiks.
Kõik see juhtus kulisside taga. Mul polnud aimugi, et Lou Andy vallandas.
Arvati, et Andy Warhol oli meie peakitarrist
ja see tegi meie elu veidi keeruliseks, kui me oma hea karjase hülgasime.
ANDY WARHOL VÕITLEB ELU EEST
Kõlab "Sister Ray".
See lugu räägib kuningannadest.
Ühe nimi on Duck ja teise Sally.
Harvardi professorid, New Yorgi tippmodellid,
alaealised karistamatud kurjategijad,
baikerite gängid...
isegi minusugused nohikud.
Grateful Deadi fännid. Paljud olid mõlema bändi austajad.
Mõistsime, et meile tekkis toetajaskond.
Ja muidugi oli see tore,
eriti palju fänne oli Bostonis, kuna mängisime seal tihti.
Käisin neid kokku 60-70 korda vaatamas.
Tundsin neid kuulates vaimset vabanemist, sest nende muusika kõlas enneolematult.
Mõnikord mängiti üht heli ja teinekord enam mitte.
See oli väga põnev.
See ei kõlanud lihtsalt uuenduslikult, vaid radikaalselt.
Nad mängisid aeglase või keskmise tempoga, mis polnud rock'n'roll'i moodi.
Nad kasutasid kummalisi meloodiaid.
Neid mängimas vaadates
oli kuulda seletamatuid ülemtoone.
Näete, näiteks nii...
Ja seejärel kõlas pea... moonutatud peakitarr.
Midagi... Ja seejärel bassikäik.
Aga ruumis kõlas veel helisid.
Vaatasid igaüht ja olid hämmingus...
Kust see tuleb?
Tekkis grupiheli.
Seda iseloomustab hästi "Sister Ray" pikk versioon
ja selle viis järelsekundit.
Viis järelsekundit iseloomustavad nende kontserte hästi.
Näiteks järsku tegid nad nii...
Seejärel erinevad klahvpillide helid.
Siis lisandus igasugu muud. Trummid.
Ning seejärel...
Ja oligi lugu lõppenud. Publik oli hiirvaikuses üks...
Viis. Alles siis tuli aplaus.
Nemad, The Velvet Underground, hüpnotiseerisid järjekordselt rahvast.
Olin Boston Tea Party saalis
ja bänd paigaldas võimendeid.
Nad seadsid lava üles ja mina kuulasin pillide häälestamist.
Hakkasin küsitlema.
Küsisin: "Miks te selles jupis vaid moonutatud helisid kasutasite?
Ja mis see heli on?"
Ta vastas: "See heli, noormees, on nii mõndagi."
Ja Sterling Morrison õpetas mind kitarri mängima.
See andis mulle vabaduse keskkoolist loobuda
ega surunud mind muusikažanrite raamidesse
ning aitas mul luua minu enda muusikat.
Sellised nad olidki - lahked.
Minu vastu olid nad eriti helded. Kord lubasid nad mind enda soojendajaks.
Ja kuigi bändiliikmete vahel olid pinged,
tohtisin mina nendega aega veeta.
Nad teadsid, et ma ei iitsata.
Aga jah, oli tunda mõningast pinget.
Aga olin šokeeritud, kui asi läks nii äärmuslikuks,
et John Cale bändist lahkus.
Kolme kuti vahel lendas tihti sädemeid.
Tegelikult oli keeruline proovi minna, sest seal oli nii stressirohke.
Vahel vaieldi muusika enda üle.
Teinekord oli Lou lihtsalt riiakas
või liiga võimukas ja käsutas teisi.
See oli alati nii.
Lou tahtis kõiki juhtida.
Ma ei osanud talle meele järele olla.
Midagi polnud teha...
Kui püüdsin olla viisakas, vihkas ta mind veel rohkem. Ta oli...
Ta keeldus soovitustest.
Ta oli katkine inimene.
Kuigi pean ütlema, et ka John Cale võis kõvasti ärrituda.
Ta hoolitses selle eest, et kõigil oleks temaga ebamugav,
kui tal paha tuju oli.
Ta oli sünge kuju.
Mõistsime enda seisukohalt ja teisi vaadates
ning nähes, kui palju põlgust meil teiste vastu oli...
Lõpuks defineeris see meid kõiki.
Ühel hetkel sõnasime: "Põrgusse kõik.
Sellise käitumisega me probleeme ei lahenda.
Mitte keegi ei saa meie lahkhelisid klattida."
Me ei lasknud iial teistel end käsutada.
Kui poleks olnud narkootikume, oleksime ehk millegi nimel vaeva näinud.
See oli aeg tagasi tõmbamiseks...
sest puudus usaldus.
Lou muutus kadedaks.
STERLING MORRISONI HÄÄL
Mina sõnastaksin seda nii.
Lou esitas ultimaatumi, et läheb tema või John.
Ta helistas mulle ja Sterlingile ning kohtusime kohvikus.
Ta rääkis, et ei suuda enam Johniga töötada,
et võime jääda temaga või lahkuda koos Johniga.
Sterling tuli külla ja ütles: "Kohtusin just Louga."
Laususin: "Peame harjutama hakkama.
Läheme nädalavahetusel Clevelandi."
Ta vastas: "No ei." Ütles: "Meie läheme, aga sina mitte."
Küsisin: "Millest sa räägid?"
Ta vastas: "Noh, Lou saatis mu sulle ütlema...
Ta ütles kõigile, et jääb vaid siis, kui John lahkub."
Oligi kõik.
Ja tekkis jälle hetk,
mõttesähvatus, et mis kurat nüüd saama hakkab.
Mõtlesin: "Tuleb vist produtsendiks hakata."
See oli mulle laastav, sest selleks ajaks
oli bänd aidanud mul elu lahti mõtestada.
Nende loodud helid aitasid mu unistuste maastikku luua.
Nende värvikad toonid... See oli...
Minule oli see nagu viibida Michelangelo läheduses.
Lou tahtis väga-väga edukaks saada.
Tõsiselt edukaks.
Ta tahtis, et see oleks vähem avangardistlik või mida iganes.
Normaalsem.
Hakkame pihta. Ühe pealt.
Doug Yule tuli, kui õigesti mäletan,
ja õppis vapralt mitmed lood ruttu ära.
Ta ise oli väga nõudlik ja tõsiste kavatsustega muusik.
Ja tal oli oma harmooniameel, mis kõlas värskendavalt.
Arvan, et erinevus oli märgatav.
Minu meelest olime hea bänd ja Doug mängis selles oma osa,
aga Cale'i ei suutnud keegi asendada.
Tere õhtust.
Meie oleme teie oma Velvet Underground
ja mul on rõõm teid näha.
Aitäh.
Ja meil on eriti hea meel, et leidsite pisut aega,
et tulla rock'n'roll'i saatel lõbutsema.
Nad olid hakanud palju vaiksemalt mängima.
Selle kohta tekkis ruumiteooria.
Nagu oleksid meie lood ruumikad.
LOU REEDI HÄÄL
Me ei lisanud elemente, vaid võtsime ära,
mis oli vastupidine teiste toimetustele.
Me ei lisanud instrumente ega kutsunud lisaesinejaid kohale.
Me ei teinud midagi, mida laval toota ei oleks suutnud.
Kolmas album, hall... Me mängisime Los Angeleses...
DOUG YULE'I HÄÄL
...ja Steve lausus: "Plaanimuutus.
Jääme veel nädalaks albumit salvestama."
"Candy Says" on omamoodi pingeline.
Keegi ütleb: "Tulin, et vihata oma keha
ja kõike, mis sellega kaasneb."
Taustal käib kaunis muusika
ja hakkad mõtlema, millest see räägib.
Terve kolmas album ongi selline.
Sain teada, et mina laulan, kui hakkasime vokaale paika panema.
Lou laulis ühe satsi, siis tuli ja ütles: "Proovi sina.
Vahel on tore mitte laulda. On mõnus lõõgastuda
ja kitarri mängida ja mitte solist olla."
Selles laulus pidin alguses
ise rambivalguses olema ja kuldset lameekleiti kandma.
Siis mõistsin: "Teate...
Nad pole veel selleks valmis."
Nii et me otsustasime Maureeni kasuks,
sest mõistsime, et tema on usutavam kui mina.
See on meie seti viimane laul.
See on "After Hours".
Olin kabuhirmul.
Ma polnud varem laulnud ega olnud endas kindel.
Tegelikult pidime Sterlingi välja kupatama,
sest ta naeris mu üle.
Ütlesin Loule: "Ma ei taha seda live'is laulda, kui just keegi ei nõua,"
sest lootsin, et keegi ei küsi.
Ja ülejärgmine esinemine oli Texases
ja keegi paluski seda lugu. Sain hakkama, nii et...
Kui nad Boston Tea Party's esinesid, kus Maureen laulma hakkas,
siis mitmed, kes polnud isegi bändi fännid,
noored huligaanid, ütlesid: "Kes need veel on?
Ma ei kuule Jimmy Page'i kitarrisoolot, mis pask see on?"
Järsku tuli Maureen Tucker
ja alustas laulmist: "Kui suled ukse,"
ja kõik... kõik olid jahmunud.
Aitäh.
Üks, mida teeksin teisiti, oleks "Loadedi" lindistamisest keeldumine,
kui Maureen mängida ei saa.
"Loaded" lindistati vist 1970. aasta aprillis.
Olin rase ja liiga paks, et trummideni ulatuda
ega saanud mängida.
Olin pettunud, sest seal oli mitu lugu,
mis minu meelest minu osalust vajasid.
Erinevus oli märgatav.
Maureen ei osalenud, Sterling oli...
ta ei tulnud enam mingi hetk. Mängin "Loadedis" palju kitarri.
See oli talle ilmselt frustreeriv,
istuda tunde juhtimisruumis,
kui mõne osa üle vaidlus käis.
Teadsin, et nad lindistasid. Ma ei olnud Dougiga tuttav.
Ma ei...
Mis iganes seal toimus, see polnud enam minu asi.
Ja Lou väljendas seda selgelt.
Päris alguses olid nad ainulaadsed.
Iga liige andis võrdselt oma erilise panuse.
Aga nüüd oli tegu tavalise rokkbändiga.
Ja neid juhtis hiilgav loomeinimene.
Loul oli palju poplugusid.
Ta hakkas endale iseloomulikku stiili viljelema.
TONY CONRADI HÄÄL
Popisugemetega kõrgkultuur. See oli Lou stiil.
Pulbitsedes Long Islandilt.
Sulatades kristalle, just nagu ette olime kujutanud.
On fantastiline, et saame rahvale oma materjali esitada.
See erutab mind, kui nemad on erutunud.
Me ei ürita midagi tõestada, arveid klaarida
ega kellelegi teisele midagi öelda.
Lou teadis, et oli andekas.
Ta teadis, et oli suurepärane kitarrist ja laulukirjutaja.
Me ei olnud tema ambitsioonidele ligilähedalegi jõudnud.
Ja pagan...millal see juhtub?
Siis jõudsime Maxi esinema.
Lou lõpetas üritamise.
Mõelda vaid, et viis aastat hiljem
mängisid nad Maxis oma kokkuvarisenud bändiga.
Ta mõmises, laulis vaevu lõpuni.
Ta ei tundnud üldse rõõmu.
Otsustasin kooli minna.
Tahtsin kõigest eemale pääseda.
Lou ei tahtnud meile vist öelda.
Ta ei põgenenud, aga rääkis meile lennujaama sisenedes.
Ta ütles lõpuks: "Ma ei tule."
Ta põhjendas, et kartis ümber veenmist.
Moe hakkas nutma. Ei.
Moe ütles, et tundis, nagu Lou oleks teda südamesse pussitanud.
Läksin neid Maxi vaatama ja sett oli just läbi saanud.
Lou kõndis väljapääsu poole.
Hüüdsin: "Oo, Lou!" Ta kõndis lihtsalt kiirelt edasi.
Seejärel ütles keegi: "Ta lahkus bändist."
Ta lahkus. Ongi kõik. See on läbi.
Pärast bändist lahkumist läks ta oma vanemate juurde elama.
Oli seal poolteist aastat või nii.
Ta püüdis end vist kokku võtta. Oma aju taastada.
Meil olid tõsised juhtimisprobleemid.
Läksin oma haavu lakkuma.
Kui koolis käisin, ütles ema:
"Sa peaksid trükkimist õppima, et varuvariant oleks."
Nad põlesid nii ereda leegiga,
et ükski paik ei suudaks ohjata seda kustunud valgust.
Ainult füüsika abil saab selle bändi kõrgaega kirjeldada.
Nad olid entroopilised.
Halloo? Jah.
See on Barbara.
Kuule, kas juhtus midagi?
Suurepärane.
Ära ole rumal. Lihtsalt too ruttu midagi.
Hiljem räägime.
Kas sulle värvikasutus meeldib?
Väga kummaline.
On need fotod või...
Ei, need on maalid. - Ilusad.
Üks on The Velvet Undergroundist.
On ju hämmastav?
On tõesti imeline.
Kes see veel on?
Sterling. - Sterling.
Ma ei märganud seda.
Kas kohtute vahel?
Jah, ma nägin eelmine nädal Maureeni.
Jaa, ta on nüüd programmeerija.
Jah. Ta töötab tehases. - Mida...
Mitmes mõttes. - Tõesti?
IBM-is. Tal on laps ka.
Kas Johniga veel suhtled? John Cale'iga?
Jaa, ta võttis hiljuti ühendust.
Mida ta... Ta kirjutab lugusid muidugi, aga...
Ta töötab plaadifirmas Island Records ja...
Ah et Islandis? Ma ei teadnud...
Enne oli Warner Brothersis, nüüd Islandis.
22. VEEBRUARIL 1987 SURI ANDY WARHOL OPERATSIOONITÜSISTUSTESSE.
See oli pikk teekond.
TA OLI 58-AASTANE.
18. JUULIL 1988 SURI NICO AJUVEREJOOKSU TAGAJÄRJEL, OLLES 49-AASTANE.
30. AUGUSTIL 1995 SURI STERLING MORRISON MITTE-HODGKINI LÜMFOOMI TÕTTU.
TA OLI 53-AASTANE.
27. OKTOOBRIL 2013 SURI LOU REED MAKSATÕPPE. TA OLI 71-AASTANE.
LOU REED, LAULUKIRJUTAJA, MUUSIK, KIRJANIK,
SOOLOARTISTINA 22 STUUDIO- JA 9 LIVE-ALBUMIT.
JOHN CALE, MUUSIK, PRODUTSENT,
ANDIS VÄLJA 22 ALBUMIT, PRODUTSEERIS 75 PLAATI. KÄIB IKKA TURNEEDEL, ELAB LA-S.
STERLING MORRISON, MUUSIK, DOKTORIKRAADIGA
KESKAJATEADLASTE PROFESSOR TEXASE ÜLIKOOLIS AUSTINIS.
MAUREEN TUCKER, LAULUKIRJUTAJA, MUUSIK, ANDIS SOOLOARTISTINA VÄLJA
4 STUUDIOALBUMIT JA ELAB LÕUNA-GEORGIAS.
NICO, LAULUKIRJUTAJA JA MUUSIK,
ANDIS SOOLOARTISTINA VÄLJA KUUS STUUDIOALBUMIT.
DOUG YULE, MUUSIK,
ANDIS SOOLOARTISTINA VÄLJA ÜHE LIVE-ALBUMI JA ELAB SEATTLE'IS.
MERRILL REED-WEINER, LOU REEDI ÕDE, PSÜHHOTERAPEUT,
ELAB NEW YORGIS LONG ISLANDIL
ALLAN HYMAN, LOU REEDI KOOLIAEGNE SÕBER JA BÄNDIKAASLANE,
ELAB NEW YORGIS LONG ISLANDIL.
HENRY FLYNT, HELILOOJA, FILOSOOF JA KIRJANIK,
ELAB NEW YORK CITYS.
LA MONTE YOUNG, HELILOOJA, MUUSIK, KIRJANIK, ASUTAS
BÄNDID THEATRE OF ETERNAL MUSIC JA THE DREAM SYNDICATE, ELAB NY-S.
MARIAN ZAZEELA, KUNSTNIK, MUUSIK, THEATRE OF ETERNAL MUSICU
JA THE DREAM SYNDICATE'I LIIGE, ELAB NY-S.
RICHARD MISHKIN, LOU REEDI KOOLIAEGNE SÕBER JA BÄNDIKAASLANE.
SHELLEY CORWIN, LOU REEDI ÜLIKOOLIAEGNE PRUUT,
KUNSTNIK, ELAB LÕUNA-CALIFORNIAS.
DANNY FIELDS, MUUSIKAMÄNEDŽER, PUBLITSIST, ELAB NY-S JA LONDONIS.
AMY TAUBIN, NÄITLEJA, KÜLASTAS 1960-NDATEL THE FACTORYT,
ON FILMIKRIITIK JA ELAB NY-S.
TERRY PHILIPS, MUUSIK JA PICKWICK RECORDSI TEGEVJUHT,
ELAB NEW YORK CITYS.
MARTHA MORRISON, STERLING MORRISONI NAINE, TÖÖTAS VASSARI ÜLIKOOLIS
JA ELAB NEW YORGIS.
MARY WORONOV, WARHOLI SUPERSTAAR, NÄITLEJA JA KIRJANIK, ELAB LA-S.
JACKSON BROWNIE, LAULUKIRJUTAJA, MUUSIK, KESKKONNAKAITSJA,
ELAB LOS ANGELESES.
JONATHAN RICHMAN, MUUSIK, THE MODERN LOVERSI ASUTAJA,
ELAB PÕHJA-CALIFORNIAS.
JOHN WATERS, FILMIKUNSTNIK, KIRJANIK, NÄITLEJA JA KUNSTNIK,
ELAB SAN FRANCISCOS, BALTIMORE'IS JA PROVINCETOWNIS.
JOSEPH FREEMAN, WARHOLI TEISMELINE ASSISTENT THE FACTORYS,
ELAB NEW YORK CITYS.
DELMORE SCHWARTZ, KIRJANIK, LUULETAJA,
SYRACUSE'I LOOMEKIRJANDUSE PROFESSOR.
TONY CONRAD, EKSPERIMENTAALNE FILMIKUNSTNIK JA MUUSIK,
KOOS REEDI JA CALE'IGA BÄNDIDE THEATRE OF ETERNAL MUSIC JA THE PRIMITIVES LIIGE
KOOS LOU REEDI JA JOHN CALE'IGA.
BILLY NAME (BILLY LINICH), WARHOLI KAASTÖÖTAJA, FOTOGRAAF
JA THE FACTORY PEAMAJAHOIDJA.
DAVID BOWIE, LAULUKIRJUTAJA, MUUSIK, NÄITLEJA,
PRODUTSEERIS LOU REEDI LÄBIMURDEALBUMI "TRANSFORMER".
MÄLESTAME JONAS MEKAST, KES OLI FILMILOOJA, KUNSTNIK
JA FILMISÄILITUSKESKUSE ANTHOLOGY FILM ARCHIVES ASUTAJA,
KES PÜHENDAS OMA ELU AMEERIKA AVANGARDISTLIKULE KINOLE.
Tõlkinud Berit Jürlau