Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MUSIKK TRENGER GJENNOM HIMMELEN ... BAUDELAIRE
I've Got A Secret, sponset av Winston,
Amerikas mestselgende filtersigarett med best smak.
Winston smaker godt, som en sigarett skal.
Winston smaker godt, som en sigarett skal
Ja, Winston gir dere USAs mest populære panelshow, I've Got A Secret.
Panel, av grunner som snart blir åpenbare
skal denne herren til venstre for meg bli kalt Mr. X.
Men jeg skal fortelle dere at han er fra Wales.
Han er waliser, og han er også musiker.
Vi er tilbake om kun 20 sekunder.
Hvor mye heroin kjøper du hver dag?
Tjueni gram, fire eller fem dollar.
Levittown i USA. Det nøye planlagte felles...
Fra Dallas i Texas er det visstnok blitt bekreftet at president Kennedy...
Én, to, tre.
Dette er komponisten og musikeren John Cale,
som i forrige uke holdt tidenes konsert.
Hva var helt uvanlig ved denne konserten?
Vel, konserten tok 18 timer.
Kan noen av dere gjette hva Mr. Schenzers hemmelighet er?
Han var den eneste tilskueren som holdt ut i samtlige 18 timer.
Hvorfor gjør han det?
Hvorfor tok det 18 timer og 40 minutter å spille dette?
Vel, her er instruksene til komponisten Erik Satie.
Det står at dette musikkstykket
må bli gjentatt 840 ganger.
Hva får en mann til å si at du må spille det 840 ganger
-før det er ferdig? -Jeg aner ikke.
"Det føltes som om jeg var i en kino.
Lysets lange arm krysset mørket og snurret.
STEMMEN TIL LOU REED
Øynene mine var rettet mot lerretet.
Bildene er fulle av prikker og stråler.
Jeg er anonym og har glemt meg selv.
Det er alltid slik når man drar på kino.
Den er, som de sier, et narkotikum."
Vi flyttet til Long Island da jeg var fire. Lou var ni.
STEMMEN TIL MERRILL REED WEINER
Vi bodde i en forstad, Freeport.
Å flytte fra Brooklyn til et isolert forstadsfellesskap
var en vanskelig overgang for ham.
Moren min var husmor. Faren min ønsket å bli romanforfatter.
Bestemor sa: "Nei, du skal bli regnskapsfører."
Så han ble regnskapsfører.
Hvis du lette etter en rollebesetning...
STEMMEN TIL ALLAN HYMAN
...til en 50-tallsfamilie hvor far vet best...
Jeg tror ikke han så noe særlig til faren sin. Faren jobbet.
Han var ikke en man gikk ut og kastet ball med.
Jeg vet ikke hvilke håp pappa hadde for Lou.
Kanskje han trodde han ville ta over bedriften.
Pappas håp for meg var utvilsomt at jeg skulle lage veldig god kyllingsuppe.
Han sa sjeldent: "La oss dra på sirkus. La oss dra på museu..." Aldri.
Min første musikkundervisning var piano.
Jeg holdt min første gitar da jeg var 10 eller 11, og jeg tok én gitartime.
Jeg tror jeg tok med "Blue Suede Shoes" og sa: "Lær meg å spille denne."
Det var nok ikke det de skulle lære meg.
Så det var slutten på musikktimene mine.
Så jeg lærte å spille gitar ved å spille med til platene.
Doo-wop. The Paragons, The Jesters, The Diablos.
Og rockabilly.
Lou pleide alltid å si
at han til sjuende og sist ønsket å bli rockestjerne. Han sa det veldig tidlig.
Dette var på videregående.
Da jeg var 14, lagde jeg min første innspilling, "Leave Her for Me".
Den store skuffelsen for meg
var at Murray the K ble syk den kvelden han skulle spille den på radio.
Paul Sherman spilte den i stedet, og jeg ble helt knust.
Vi satt alle ved radioen.
Og vi fikk en royaltysjekk på 2,79 dollar,
som endte opp med å være mer enn jeg tjente med The Velvet Underground.
Det var et sted som het Hayloft, og han dro dit alene for å spille.
Det var en homofil nattklubb.
Jeg spurte ham om hvorfor han ønsket å spille på homofile nattklubber.
Han sa: "Det er en kul gruppe."
Bandet fikk spillejobber i byen.
Han gikk fortsatt på videregående, og det skapte nok problemer hjemme.
Vi bodde i huset til bestemoren min.
Og bestemoren min var veldig nasjonalistisk.
Hun likte ikke at moren min giftet seg med en engelskmann...
STEMMEN TIL JOHN CALE
...som ikke snakket walisisk.
Hun giftet seg attpåtil med en kullgruvearbeider,
noe hun brukte mange år på å overbevise de andre barna om å unngå.
Hun sørget for at alle sønnene og moren min fikk utdanning.
Da de giftet seg, og pappa flyttet inn, ble det forbudt å snakke engelsk i huset.
Jeg kunne først snakke med faren min da jeg ble sju og lærte engelsk på skolen.
Antipatien jeg opplevde fra bestemoren min var egentlig en form for hat.
Litt dystert.
Moren min lærte meg å spille piano en liten stund,
helt til jeg kom til et visst punkt, og da overlot hun det til en annen.
Ja, hun bevarte fatningen for min skyld. Jeg mener, jeg var kanskje seks-sju år.
Det var radioen som ga fantasien min liv.
På den tiden fant jeg ut at jeg virkelig kunne benytte radioen
ved å finne alle de utenlandske kringkastingene.
Få Suisse Romande og Radio Moskva.
Jeg begynte på gymnaset. De hadde orkester, og jeg ønsket å spille.
Jeg lette etter en fiolin, men de hadde ingen fioliner.
Men de hadde en bratsj, så jeg fikk den.
De hadde musikkstykker av Bach, cellostykker for bratsj.
Det var veldig bra, siden det ga meg masse øvelse.
Men så fant jeg Paganinis kapriser.
Jeg sjokkerte læreren min da jeg sa at jeg skulle lære Paganinis kapriser.
Moren min måtte operere brystene.
Hun forsvant, og dro til et epidemisykehus
med 7,5 meter høye murer utenfor.
Faren min tok meg med dit og løftet meg opp.
Hun forsvant.
Ting begynte å gå galt. Jeg måtte klare meg selv.
Faren min måtte stadig jobbe. Jeg mener, jeg følte meg veldig isolert.
Jeg kunne ikke snakke med faren eller moren min om det som foregikk.
Så jeg ble utnyttet, og jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre med det.
Jeg husket begynnelsen av et musikkstykke, men jeg husket ikke slutten,
så jeg måtte improvisere slutten.
Jeg lyktes med å lage en ganske god slutt.
Jeg mener, jeg skapte en passende slutt, og jeg slapp unna med det.
Da jeg gikk ut av rommet, var jeg først veldig redd.
Jeg visste ikke hva som ville skje, men så skjedde det.
Det øyeblikket da det skjedde gjorde en forskjell tidlig i livet mitt,
og viste meg hvordan jeg kunne komme meg ut av et problem.
Å være redd for det som snart skal skje, er ikke et problem.
Det var improvisasjonens fødsel.
Sakte begynte jeg å fokusere på hva jeg skulle gjøre.
Og jeg tror jeg tok en praktisk beslutning.
Jeg tenkte: "Jeg vil bli dirigent."
I tillegg var det åpenbart at jeg måtte komme meg ut av Amman Valley.
Det er ingenting her. Jeg ønsket desperat å komme meg ut.
Men hadde det ikke vært for den ene gangen da jeg ble vettskremt,
og måtte fremføre og finne en elegant avslutning...
Det var veldig nyttig for meg.
New York under krigen ble et sted hvor kunstnere flyktet.
STEMMEN TIL JONAS MEKAS
Så det var et møte mellom New York
og de beste kunstneriske sinnene fra Paris og Berlin.
New York på slutten av 50-tallet. Og nå skal vi til 60-tallet.
Mens den nye franske bølgen hadde Cinémathèque Française,
hadde vi 42nd Street.
Hver kveld dro vi til 42nd Street,
hvor det var 15... Nei, kanskje 20 kinolokaler.
Og det var i den perioden at alle kunstgrenene
og livsstilene begynte å forandre seg.
De nådde sitt klimaks på 60-tallet.
Vi er ikke en del av en underkultur eller motkultur. Vi er kulturen!
Malere, musikere, filmskapere.
De var ikke så interesserte i å fortelle historier med en handling.
Kinoens poetiske side førte kinoen opp på samme nivå som de andre kunstgrenene.
Fra januar 1962 ble mitt studio, The Film-Makers' Cooperative,
en møteplass for alle filmskaperne.
Hver kveld viste vi filmer.
Og det var der Andy pleide å henge, men jeg visste ikke at det var Andy.
Han bare satt på gulvet sammen med alle de andre.
Og det var der han møtte sine tidlige superstjerner,
som Mario Montez, Jack Smith og Gerard Malanga.
Det var Andys filmskole.
Jeg kom til Goldsmiths college,
og det var et veldig frittflytende lærested.
De ga meg bratsjtimer, og komposisjonskurs med Humphrey Searle.
Han forsto Cage og alle folkene jeg studerte.
John Cage og "Water Walk".
John Cage var den ledende avantgardisten innen musikk i New York og Amerika.
Men jeg tror La Monte gjorde seg klar for å ta over.
Jeg fikk Bernstein-stipendet. De betalte for reisen og alt mulig.
Man er i bakgrunnen av... Mrs. Koussevitzky er fortsatt i live.
Hun holder kveldsselskap for studentene.
De lot meg ikke fremføre, siden det var for voldsomt.
Jeg spurte lederen Harry Kraut... Han spurte om stykkene var voldsomme.
For det meste var jeg inni pianoet og slo på innsiden av pianoet.
Så fikk jeg en øks.
Og jeg husker at en av personene på første rad reiste seg og løp ut.
Det var Mrs. Koussevitzky. Hun var... Hun var oppløst i tårer,
og jeg sa: "Jøss, jeg er veldig lei for at..."
Ja, hun var opprørt, men det gikk bra.
Vi drakk cocktail senere, og det gikk bra med henne.
Jeg hadde møtt Cornelius Cardew, og vi var mye sammen.
Du vet, du hadde noen som forsto hva det var du snakket om.
Og Cornelius hadde møtt La Monte.
La Monte Young sto for tur til å ta over etter John Cage.
Jeg dro til Tanglewood for å møte La Monte.
Det hadde gått så langt at det ikke var musikk lenger.
Vi ses neste uke.
Etter at man møtte La Monte, var det over.
Alle ønsker å skape hurlumlei, og se på meg.
Jeg gjorde noe som skulle ta deg med til en veldig høy åndelig tilstand.
Ingen hadde skrevet et musikkstykke før som bare besto av lange, uavbrutte toner.
-Vel, John var waliser. -Han skrev et brev til oss fra...
-Fra Wales. Eller kanskje London. -Eller et sted i Storbritannia.
Et sted i Storbritannia, og han sa han ville komme og studere...
Ja.
-Vi sa vel at han kunne det. -Klart.
Jeg kom meg ikke til New York før i 1963.
Og det var første gang jeg var der, og jeg ble forferdet. Det var...
Du vet, det kom damp opp fra fortauene.
"Fy faen, dette stedet er skittent."
MEDLEMSKORT VÅREN 1957
Så La Montes droner og alt det der var betryggende.
Nå var vi tilbake i musikken, og fokuserte på hva vi skulle høre.
Vi hører dronen, men egentlig studerte vi naturlige overtoner.
Lou ringte meg og sa at han var veldig deprimert.
Han sa at han fikk behandling.
Han trodde at foreldrene hans prøvde å fjerne homofilien med sjokkbehandling.
Jeg kjente foreldrene hans, og trodde ikke på ham.
Du vil kanskje si:
"Vel, var han klinisk deprimert? Brukte han enorme mengder narkotika?"
Jeg tror at tankegangen på den tiden ikke var til hjelp.
Og hjelpen som var tilgjengelig på den tiden var elendig.
Så når du spør om Lou på den tiden, blir jeg opprørt
på grunn av alle misoppfatningene.
Og fordi det ikke hjelper ham eller foreldrene mine.
Og det er naivt og overfladisk å tro at det finnes en enkel forklaring.
Han skulle gå på NYU.
Han kom seg gjennom halvannet semester.
Han ringte meg og sa at han skulle bytte til Syracuse.
Og da han kom til Syracuse, var han en annen person.
Gretten, fiendtlig.
Han ville gjøre opprør mot praktisk talt alt.
Jeg slet med å kjenne meg igjen i ham.
Vi ble steine og jammet.
Vi spilte Ray Charles, Frankie Lymon en gang i blant. Vi spilte...
Vi spilte på studentforeninger og barer.
Vi var veldig dårlige, så vi måtte endre navn ofte.
For ingen ville leie oss to ganger.
Noen ganger kom jeg inn for sent eller spilte feil.
Og da ble han helt gal.
Han ville snu seg rundt og slå cymbalen.
Han hadde null tålmodighet
med alle som ikke spilte helt perfekt og akkurat når de skulle.
Vi hadde en gig på St. Lawrence University,
på en båt på elven Saint Lawrence.
Lou sa: "Jeg spiller ikke på båten." Jeg sa: "Lou, vi må det. Bare..."
Han sa: "Jeg nekter." Bang!
Han slo hånden gjennom en vindusrute, og fikk masse kutt på hånden.
Så vi måtte ta ham med til sykehuset for å sy sting.
Og hvis jeg husker riktig, så var det høyrehånden hans.
Så han sa: "Faen ta deg. Jeg kan ikke spille."
Jeg sa: "Du kan synge, og du er uansett en ræva gitarist,
så det går bra."
Og vi gjorde det.
På mange måter var han som en treåring.
Vi lagde en demo som het "Your Love".
Vi dro til et møte i byen
med en fyr som likte noen av Lous demobånd.
Han snudde seg mot Lou og sa:
"Så hva er det du vil gjøre? Hva ønsker du å oppnå?"
Han sa: "Jeg vil bli rik, og jeg vil bli rockestjerne.
Og jeg skal bli rik, og jeg skal bli rockestjerne,
enten du takler musikken min eller ikke."
Han var ikke komfortabel de fleste steder. Og hvis han ikke følte seg komfortabel,
så utnyttet han det virkelig og gjorde alle andre ukomfortable.
Så det var trøsten hans.
Jeg vet ikke hvorfor han var så usikker, men jeg tror han var fryktelig usikker.
Og jeg tror han var usikker hele livet.
Han ble alltid veldig sint på folk som avviste ham.
Så han ville avslutte vennskapet først.
I musikkens mørke kirke Som aldri er bare land eller hav
Men som blomstrer i sinnets luft
STEMMEN TIL DELMORE SCHWARTZ
Mønstre i bevegelse og handling Prosesjonenes suksesjoner
Beveger seg med majestetisk sikkerhet
For å trekke fra gardinene...
Han hang med Delmore på den tiden.
Den jeg så mest opp til, var Delmore Schwartz.
Jeg studerte poesi med ham, men han lagde også andre ting.
Forbløffende små essayer og noveller.
Jeg var forundret over at noen kunne gjøre sånt med så enkelt, hverdagslig språk.
Og Delmore Schwartz mente at Lou hadde et enormt talent,
og sørget for at flere av diktene hans ble utgitt i Evergreen Review.
Og i diktene benyttet han seg i stor grad av homofile temaer.
Veldig mørke homofile temaer.
Tanken om å møte menn på offentlige toaletter,
ha sex med en mann ved et urinal og benytte seg av det i et dikt.
Og da jeg leste et av disse diktene,
sa jeg til ham: "Lou, hva faen?
Hvor... Hvor kommer alle disse tankene om seksuelle nedverdigelser fra?"
Han sa: "Hvis det ikke er mørkt og nedverdigende, så er det ikke sex."
Han sa: "Du kan ikke forstå det. Du begynner å bli republikaner."
Det må ha vært thanksgiving eller jul da vi dro til Hayloft.
Jeg husker ikke så mye annet enn at det var en homsebar.
Det var en jente der som het Action. Han prøvde å spleise meg med henne.
Jeg sa: "Jeg er ikke homofil og vil ikke eksperimentere. Ikke interessert."
Og han sa: "Gå og dans med henne." Så: "Ok, jeg kan danse med henne."
Jeg tror han tok meg med dit for å vise meg hva han drev med.
Og folk sa: "Hvorfor brydde du deg ikke?
Hvordan var du sammen med ham hvis han hadde type?"
Og jeg sa: "Det har ikke noe med meg å gjøre."
Og jeg var ikke sjalu. Det bare plaget meg ikke.
Det var langt mer sjokkerende å kjøre til Manhattan, til Harlem,
for å hente... Jeg tror det var heroin. Vi dro til 125th og Saint Nicholas.
Vi gikk bort til en boligblokk.
Han likte veldig godt å ta meg med til et sted som ikke var trygt.
Han bare skapte et scenario for å få noe å skrive om.
Han skrev alltid.
Han skrev alltid enten en historie eller en sangtekst eller en sang.
Men han gjorde det alltid helt tydelig at det ikke var noen forskjell
mellom å skrive bøker eller sangtekster.
Søtten Voznesenskijer stønner, men er stemmeløse.
Mine rop har blitt slitt i stykker
på flere kilometer med magnetbånd og en endeløs rød tunge.
På college ble jeg veldig påvirket av Ginsberg.
"Hyl", "Kaddish".
Burroughs' Naken lunsj.
Hubert Selby jr., Last Exit to Brooklyn.
Jeg tenkte: "Det er det jeg vil gjøre, bare med tromme og gitar."
Så: "Jeg vet ikke nøyaktig hvor jeg skal
Jeg skal prøve meg på kongeriket Om jeg kan
For det får meg til å føle meg som en mann
Når jeg setter en nål i blodåren
Alle, du vet, tingene er ikke helt som før
Når jeg er på en tripp Og føler meg som Jesus' sønn
Og jeg vet vel bare ikke Jeg vet vel bare ikke"
Det har nok aldri eksistert et problem
innen menneskers upassende oppførsel som har vært hos oss så lenge,
eller som har blitt så lite forstått, som homofili.
Hva er den mest seriøse seksualforbrytelsen?
Forbrytelsen mot naturen.
Hva er straffen for en forbrytelse mot naturen?
Maksimumsstraffen er 20 år i fengsel.
Vi ble arrestert for at vi var i barer.
Men hva så? Det var en del av det.
Det var en bar som het San Remo hvor alle på en måte virket homofile,
ekstremt smarte og/eller kreative.
Og det viste seg at de var Edward Albee, Andy Warhol og Jasper Johns,
og midt i alt dette har vi den raskt voksende kunstverdenen.
Penger, fester, makt.
Filmindustrien vokser raskt.
Filmfestivalen i New York, Lincoln Center, alt det skjer midt på 60-tallet.
Og de var overdrevet campe.
Camp var noe du virkelig lekte med,
som Jack Smith gjorde.
TIDLIG I 1964
Se, det var en... En superpirrende natt kvelden før jorden ble tilintetgjort.
FLYTTET JOHN CALE INN MED TONY CONRAD I 56 LUDLOW STREET.
Og i 56 Ludlow Street møtte jeg, Jack Smith, Angus og Tony.
FILMSKAPER JACK SMITH BODDE DER OGSÅ, SAMMEN MED ANDRE KUNSTNERE OG MUSIKERE.
Tony Conrad tok leiligheten...
STEMMEN TIL HENRY FLYNT
...i 56 Ludlow Street, som ble så viktig.
Jeg ville ikke være en del av økonomien...
STEMMEN TIL TONY CONRAD
...så jeg bodde i en leilighet som kostet 25,44 dollar i måneden.
Det var en veldig underlig overgang å gå fra
den dokumentariske, avantgardistiske livsstilen på Lower East Side
til den formelle kunstscenen som ble SoHo.
Jack flyttet vel inn med ham.
Naboene var Piero Heliczer og hans kone Kate.
Så kom Angus MacLise tilbake til New York,
og han endte opp i en tredje leilighet i samme etasje i 56 Ludlow.
I tillegg bodde Mario Montez i bygningen. John...
John Cale flyttet inn med Tony.
Men den Ludlow Street-kjernen...
STEMMEN TIL AMY TAUBIN
...ble The Dream Syndicate med La Monte Young.
La Monte, Marian, Tony og jeg...
I halvannet år gjorde vi dette hver dag i halvannen time.
Jeg holdt en drone. Det var en øvelse,
og det åpnet øynene våre for mange muligheter.
Hver frekvens blir oppfattet...
STEMMEN TIL LA MONTE YOUNG
...i forskjellige deler av hjernebarken.
Så når man setter opp en gruppe frekvenser som blir gjentatt om og om igjen,
danner det en psykologisk tilstand som kan være veldig sterk og dyp.
Man kan høre detaljer i overtonerekken
som er usedvanlig vakre og uvanlige.
Og du begynner å innse
at det er nye steder i lyden hvor du kan finne et hjem.
Vi trengte aldri å tenke på: "Gi meg en A..." Nei.
Vi fant ut at det mest stabile vi kunne stemme instrumentene etter,
var summingen på 60 Hz fra kjøleskapet.
For summingen på 60 Hz var for oss dronen av den vestlige sivilisasjon.
Så det grunnleggende, det vil si tonearten vår...
Hvis den tredje overtonen er 60 Hz, så er dette ti Hz.
Og har du sett? Ti Hz er...
Det er hjernens alfarytme når vi sover.
Plutselig tenkte vi: "Hei, det er en historie her."
Det interessante ved The Dream Syndicate var at de spilte minimalistisk musikk.
Hel skala, hold én tone,
og hør på alle intonasjonene i den.
La Monte Young ville strekke én tone i fire timer.
Jeg ble med Andy på en av konsertene hans.
Før jeg dro til The Factory, hadde jeg sett Warhols Kiss.
Det var ingen tekst. Jeg ante ikke hvem som hadde laget den.
Og det var en ukentlig serie, så hver uke
viste de en rull som varte i to minutter og 45 sekunder
om den ble spilt i riktig hastighet, som var 16 bilder per sekund.
Det som er så interessant ved Warhols stumfilmer,
er at grunnen til at de er uvirkelige,
er at de skal bli vist i 16 bilder per sekund.
Det betyr at menneskene i de bildene puster,
og hjertene deres slår, i en annen tidsramme
enn ditt hjerte slår mens du ser på den.
Og det skaper en utrolig følelse av estetisk distanse.
Det er et postkontor i Empire State Building.
Og vi hadde med oss flere sekker med bladet Film Culture til postkontoret,
og plutselig stoppet vi opp og så på bygningen.
Jeg tror jeg sa: "Dette er et perfekt ikonisk bilde for Andy Warhol."
Og det var sånn det skjedde.
Warhol, avantgardefilmer og avantgardemusikk,
alt handlet om utstrakt tid.
La Montes tanke om hva musikk var,
var virkelig... Jeg vil si at det var en kinesisk tanke.
Ja, den kinesiske tanken om tid.
Og musikk varer egentlig i århundrer.
Dette var en improvisasjonsopplevelse, og det er en slags religiøs atmosfære.
Og en mystisk atmosfære.
En dag kom Tony inn med en pickup, og det var det.
Vi fikk forsterkningens kraft.
Alt mulig skjedde, ikke sant?
Svevetoner og alt sånt fikk bygningen til å riste.
Jeg mener, det er veldig mektig.
Når vi spilte, hørtes det ut som om det var et B-52-fly i stuen.
Jeg hadde samlet på rockeplater som en slags fetisj.
John ble overrasket over dette da han flyttet inn med meg.
Vi hørte på ting som var veldig...
Det hadde mer å gjøre med det vi gjorde med La Monte, på grunn av harmonien.
Ren harmoni og alt det der.
Hank Williams og The Everly Brothers.
"Dream." Drøm.
Når sangen starter, kan man høre alle svevetonene. Jeg sa: "Jøss."
På den tiden ble jeg blendet av rock and roll.
Jeg ble blendet av det The Beatles gjorde,
og av det de sang. Det var ikke barnslige ting.
"Jeg vet hvordan det er å være død. Jeg føler at jeg aldri ble født."
Vent litt. Det er noe Lou kan skrive.
Slik oppsto det første sprøe bandet, som het noe à la The Primitives.
Og det var John og Walter De Maria,
og Tony og Lou.
Ok, ro dere ned. Vi har noe nytt å vise dere.
Dette vil svimeslå dere. Gjør dere klare. Da setter vi i gang. Ja. Greit.
Jeg var låtskriver for et plateselskap som lagde billige plater,
og flyttet til New York.
Pickwick var et vellykket plateselskap som lagde billige plater.
Plater til 99 cent.
Tolv surfesanger eller tolv "vi slår opp"-sanger.
Og de solgte dem på Woolworths.
Han hadde en visjon.
Talentet hans overgikk talentet hans, om du skjønner hva jeg mener.
Han kan ikke synge eller spille,
men alt han sang med den knitrende stemmen fant gjenklang i meg.
Med Lou skulle vi bli banebrytende, og til slutt ble han det.
Tony ble invitert til en fest.
Vi dro dit, og en fyr kom bort til oss og sa: "Hei.
Dere virker kommersielle. Vil dere promotere platen deres?
Kom til Long Island City."
Det var Pickwick Records, og deres låtskriver på den tiden var Lou Reed.
Da jeg møtte Lou, stirret vi mye på hverandre.
Vi drakk kaffe, og jeg hadde med bratsjen min.
Jeg spilte fortsatt på en måte klassisk bratsj
med mye vibrato, og det låt veldig klassisk og fint og alt det der,
og Lou sa: "Pokker. Jeg visste du hadde overtaket."
Jeg ville ha en skriveøkt med dem.
Jeg sa stadig vekk at vi burde skrive i full fart.
Det likte alle sammen.
Interessant nok var han nøkkelen til det.
Han var låtskriver, og han begynte å spille gitarstrofen. Og jeg elsket det.
Og John og alle de andre ble umiddelbart med på det.
Det var da vi lagde "The Ostrich".
Mange, mange store produsenter,
som Warren Thompson fra Elektra Records, elsket den.
Du var flink.
Vi stemte gitaren til én tone på alle strengene.
Gitaren lagde en voldsom lyd, og Lou spilte tamburin og sang.
Og han var helt spontan.
Det er akkurat det du ser for deg at gutter i en garasje ville ha spilt.
Og det var flott. Jeg gikk glipp av det i barndommen.
Så er vi på samme plakat som Shirley Ellis eller...
"Bo-nana-bana fee-fo-fum." Kjenner du den sangen?
Og DJ-en sa: "Ja! Det er flott. Nå har vi et band her."
Han sa: "The Primitives, rett fra New York City
med den nyeste hiten 'The Ostrich'."
Jeg følte at det var en nesten magisk
feil. Det var en enorm forskyvning.
Jeg så aldri på dette som noe som ville hjelpe min seriøse satsing på musikk.
Hos Pickwick kan jeg si at han hadde en utrolig statistikk
med tanke på å bli høy, bli syk
og falle, så jeg måtte kjøre ham til sykehuset i full fart.
Det var en av grunnene til at jeg,
til tross for at jeg syntes han var flink, også ønsket å avslutte forholdet.
Og Lou sa: "De vil ikke la meg spille inn sangene jeg vil spille inn."
Det var som å vifte en rød klut foran en okse. Jeg sa: "Hva?"
Og jeg sa: "Hva slags sanger vil du..." Og han viste meg de andre sangene.
Jeg skrev om smerte.
Og jeg skrev om ting som gjorde vondt,
og om virkeligheten slik jeg kjente den, eller slik vennene mine hadde kjent den,
eller ting jeg hadde sett eller hørt, eller...
Jeg var interessert i å kommunisere med folk som var på utsiden.
"Hvorfor får du ikke det?" Fordi folk vil klage over at sangene
forsvarer narkotikabruk, men de handler ikke om narkotika.
De handler om folk som er syke, og misfornøyde med livene sine.
Kan vi ikke gjøre det selv?
I 1964 var det nå Cale og Reed som bodde i den samme leiligheten i Ludlow.
"I'm Waiting for the Man", tekst og musikk, Lou Reed.
Det er nyttig å være fiendtlig,
siden du definerer din posisjon,
og du definerer motstanderens posisjon, og bygger noe ut av det.
Vi forsto hvor vi var, og hvor mye vi foraktet alt annet, og det funket.
Ja, han pleide alltid å si: "Faen, kompis.
Hvordan i helvete skjedde dette? Fra Wales?"
Han viste meg teksten til "Venus in Furs" og "I'm Waiting for the Man",
og jeg følte at de var sammenhengende, godt skrevne sangtekster.
Men jeg sa: "Vent, musikken støtter ikke det sangtekstene handler om."
Jeg ble opprømt, og jeg tror Lou også ble opprømt over mulighetene.
Og vi gikk gjennom alle mulige slags sammensetninger,
med trioer, kvartetter og sånt.
En vinterdag på T-banen møtte han Sterling, som ikke hadde på seg sko.
Han hadde ikke sett ham siden Syracuse.
Han så nok Lou spille med bandet i Syracuse, og han ville nok bli med.
Han ville bare gjøre det. Han var klar.
Han var selvlært, og hadde spilt siden han var 15.
På fester holdt han alltid gitaren sin.
Det var det han ønsket å gjøre, og nå fikk han sjansen.
Plutselig hadde vi en gitarist som virkelig tenkte på gitarsoloene.
Lou og jeg ville bare improvisere, men Sterling spilte soloer.
Han spilte veldig bra. Han spilte gitar som The Isley Brothers.
Han var veldig naturlig og varsom.
Tanken om å kombinere R&B og Wagner var rett rundt hjørnet.
Jeg kjørte hjem fra en time en dag,
og Stones' versjon av "Not Fade Away" begynte å spille på radioen.
Jeg kjørte til siden, for jeg var for opprømt til å fortsette å kjøre.
De lette etter en trommeslager,
og jeg sa: "Vel, Jims søster spiller trommer."
Jeg kjørte Lou for å møte henne.
Og Maureen var søsteren til en gammel venn av meg...
STEMMEN TIL STERLING MORRISON
...som også gikk på Syracuse, og som også var venner med Lou.
Og Maureen hadde spilt med et jenteband på Long Island,
og de gikk fra hverandre.
Så hun bare kom inn for å bare spille perkusjon,
og bare tøyse.
Jeg vet ikke. Det var veldig uformelt.
Og når hun kom hjem rundt fem om natta,
satte hun på plater av Bo Diddley og spilte hver natt fra klokka fem til tolv.
Vi tenkte hun var den perfekte trommisen, og det var hun.
Det var gøy, og jeg var opprømt over muligheten til å spille live med folk.
Jeg hadde aldri spilt med noen før, så det var gøy.
Vi kunne utfordre Bob Dylan
ved å gå på scenen og improvisere forskjellige sanger hver natt.
Og Lou var en ekspert på dette. Han kunne improvisere over hva som helst.
Han kunne sette seg med gitaren, og jeg spilte bratsj,
og så spilte han en sang.
Så ville det dukke opp en helt uvanlig sangtekst.
Så ville vi holde på en stund, og så begynte vi å se resultater.
Man visste aldri når Lou eller John ville dra på sine helt egne reiser
og spille et eller annet.
Jeg følte at min rolle var å være der,
så vi hadde skapt noe når de kom tilbake.
Lou var rett ved siden av meg... Det var som en mur av lyd.
Jeg så på munnen hans for å vite hvor vi var i sangen.
Jeg fulgte egentlig Lou.
I tillegg til sangene var det denne improviseringen jeg var interessert i.
Improviseringen får sterk innflytelse fra det underbevisste.
Og da jeg hørte Lous fortellinger om sjokkbehandlingen,
begynte det å gi mening i hodet mitt.
Det gjorde musikken så treffende fordi vi egentlig lagde drømmemusikk.
Det jeg likte i de fleste rockesangene på den tiden,
var riffenes gjentakende natur,
og å finne det ene riffet du kunne skape
som ville eksistere og leve lykkelig gjennom hele sangen.
Og dronen var åpenbart ett av riffene.
Da vi dannet The Velvet Underground,
hadde jeg noen sanger, og det var utrolig å se dem bli spilt på den måten.
Jeg var en fyr som spilte i barband.
Når man prøver å legge sammen to og to, får man i de fleste samarbeid sju.
Den underligheten skulle ikke ha eksistert her.
Og det ble på en måte alltid satt en standard...
...for hvordan man skulle være elegant og brutal.
Dronen passet med en gang vi lagde "Venus in Furs".
Jeg visste at vi kunne gjøre noe innen rocken som ingen andre hadde gjort.
Dette ble gjort med feilstemte gitarer. Jeg var stolt av det,
for jeg sa: "Du, Lou. Ingen vil finne ut hvordan i helvete man gjør dette."
På noen måter ble jeg overrasket over responsen i New York.
Jeg trodde vi gjorde noe ingen andre gjorde.
Jeg trodde det vi gjorde var så modig
at folk virkelig ville få bakoversveis.
Café Bizarre var veldig liten.
Vi ble glade for at de fikk spillejobben.
Det var ikke så mange der. Ingen danset. Veldig rart.
Noen sto med ryggen til.
De hadde en frastøtende aura.
Du vet, huff, de var skumle.
Barbara Rubin var en av de store filmskaperne fra sentrum.
Hun kjente Bob Dylan godt, og kjente Andy.
Hun jobbet veldig hardt for å få folk til å møtes.
Hun kom til The Factory og kunngjorde at et band spilte i sentrum,
og at de burde se dem spille.
Plutselig var det mange flere i klubben.
Gerard var The Factorys diplomatiske representant.
Han kom bort til meg og sa:
"Dere er invitert til The Factory i morgen ettermiddag."
Barbara Rubin tok dem med, de var kledd i svart...
...og de begynte å spille.
De spilte "Heroin". Vi bare...
Utrolig. De ga oss bakoversveis.
Det som var så oppmuntrende og inspirerende
da vi kom til The Factory, var at alt handlet om arbeid.
Han kom alltid før meg, og sa: "Hvor mange sanger har du skrevet?"
"Jeg skrev ti." Og han sa: "Du er så lat. Hvorfor skrev du ikke 15?"
Folk kom og gikk.
Ansikter vi gjenkjente kom og gikk.
Og alt var forretninger.
Andy er en guddom.
Han er et utenomjordisk vesen.
Han var som en far. Han sa alltid: "Ja, ja."
Det var den delen av personligheten hans som fikk alle til å komme til The Factory.
De følte seg hjemme.
Jeg ville imponere ham.
Han var et publikum, og jeg lengtet desperat etter et publikum.
Greit, bare... Du trenger ikke å gjøre noe.
Bare det du gjør.
Sånn, ja.
Det var ingen kurs.
Warhol lagde aldri en lyd, men hans nærvær begynte drønnene etter en stund,
siden han ikke lagde en lyd.
Så du blir drevet til å gjøre noe.
Se rett inn i kameraet. Prøv å la være å bevege deg eller blunke.
Det var en ferdighet.
Vi finansierer et nytt band som heter The Velvet Underground.
Jeg tror ikke på malerkunst mer,
så det kunne være en fin måte å kombinere...
Og vi har muligheten til å kombinere musikk, kunst
og film i ett.
Og vi jobber fortsatt med verdens største diskotek.
Og mer eller mindre alt i juni, og i nær fortid...
-Er det på? -Nåtiden viser...
Det er mye bra som skjer med forretningene.
Du har verden i denne posisjonen,
og det betyr at suksess og stor lykke venter.
Og lykkehjulet, som
viser dine ambisjoner, og også
veldig nære venner. Folk som står deg veldig nær.
Det er ikke så mye splid, du vet, akkurat nå.
Du vet, ingen krangler eller noe sånt.
-Det er fordi vi ikke jobber nå. -Det viser...
Karriere, forretninger, yrket ditt og den slags
viser at det er mye konkurranse... alltid.
Det vil alltid være stor konkurranse...
De fleste kom til The Factory fordi kameraene filmet,
og de trodde de kunne bli berømte, de kunne bli stjerner.
Veldig lovende utsikter. Masse ny innsikt. Det er mye nytt som skjer.
Et ideal om den kvinnelige skjønnhet,
og hvis du ikke kunne måle deg med idealet...
Og hvem kunne vel måle seg med det?
Det var veldig, veldig skadelig.
Det var ikke et godt sted for kvinner.
Og hvis du aldri greide å komme deg forbi at du ble verdsatt
hovedsakelig for utseendet ditt...
...så, du vet.
Vi jobbet i The Factory...
STEMMEN TIL BILLY NAME
...da Gerard kom tilbake fra Europa.
Han hadde med seg en singelplate, og vi hørte en underlig stemme...
Hun hadde vært i Det søte liv.
Anita Ekberg var stjernen,
men Nico hadde det hemmelighetsfulle ansiktet som alle la merke til,
siden hun var så uforglemmelig vakker.
Til slutt kom Nico til New York.
Paul begynte å bli interessert i å markedsføre Nico.
Paul begynte å overbevise Andy om at bare et rockeband ikke er nok,
siden Lou ikke var spesielt tiltrekkende
og ikke hadde en fantastisk stemme. "Bandet må ha en vakker jente."
Andy måtte omtrent bønnfalle Lou om å gjøre det.
Jeg vet at det i begynnelsen irriterte vettet av dem
at hun rett og slett ikke kunne holde en tone.
Jeg tror det nok en gang var John som fant ut hva de kunne gjøre med stemmen.
Mye av det var forbløffende.
Hun kunne ikke gjøre ditt og datt, og så ble hun plutselig veldig flink.
Jeg må lære det.
Plutselig fikk vi øye for publisitet,
og vi satte dette blonde isfjellet midt på scenen,
mens resten av oss var kledd i svart.
De tre-fire sangene hun sang var perfekte for henne.
Og det funker ikke om noen andre synger dem.
Hun var mystisk for oss i bandet. Vi var ikke bereiste.
Vi var ikke sofistikerte, bortsett fra John.
Men hun kunne synge.
Hun var der ikke bare for å stå der og være vakker.
Andy ville at hun skulle synge inni en kasse laget av pleksiglass,
men Nico nektet.
Hun var en seriøs musiker, og ønsket å synge disse sangene.
Skjønnheten hennes...
...var helt irrelevant for henne, tror jeg.
Det kan ha vært sånn Andy så på henne:
Hun er så reservert og uoppnåelig. Jeg tror ikke hun ville bli superberømt.
Jeg tror hun bare ville lage gode sanger som var, du vet, gode.
Er man ukjent, blir man sammenlignet med folk.
Så hun ble sammenlignet med Marlene Dietrich eller Garbo.
Nå sammenligner de folk med henne.
Vi fikk noe ut av det.
Vi møtte Tom Wilson, som var Bob Dylans produsent,
og vi gjorde fremgang. Vi kunne lage en plate.
Norman Dolph gikk inn og ga Andy 1500 dollar for å lage platen.
Jøss.
Vi jaktet på noe.
Andy var utrolig, og jeg tror ikke dette kunne ha skjedd uten ham.
Vi hadde neppe fått kontrakt
hvis han ikke lagde omslaget, eller hvis Nico ikke var så vakker.
Vi øvde i et år for banan-albumet.
Andy produserte vår første plate
i den forstand at han sto og pustet i studioet.
Men han gjorde mer enn det.
Han gjorde det mulig å lage en plate
uten at noen forandret noe, siden Andy Warhol var der.
Han skjønte hva det dreide seg om,
hva kreativiteten vår dreide seg om, hvordan man viste den på best mulig måte.
Og han ga oss mye støtte.
Nico var forelsket i Lou. Andy var forelsket i Lou.
Gutter og jenter, menn og kvinner, forelsket seg i ham.
Jeg malte og tegnet allerede, ønsket å bli forstått
og lette etter et miljø,
helt til en venn av meg tok med seg en plate da jeg var 15 år.
Han ville bytte, siden den ikke falt i smak,
og jeg hadde en plate av The Fugs som jeg kunne gi slipp på.
Jeg elsket tonefallet i Lou Reeds stemme.
"PR-sko og en stor stråhatt."
Den... Den...
Og så Cales drone under den.
Du vet, og det var det.
Vil du ikke ha denne platen? Den er noe for meg.
De folkene... Jeg tror jeg kan ha sagt: "Disse folkene ville forstått meg."
Elementer av det Lou gjorde...
STEMMEN TIL DAVID BOWIE
...var uunngåelig riktige. Hvordan han skrev sangtekstene.
Dylan hadde innført en ny slags intelligens i popsangene.
Men så tok Lou det til det avantgardistiske,
og det hadde sine røtter i Baudelaire og Rimbaud og...
Men på den tiden ble det ikke sett på som viktig.
Ikke markedsført.
Mange radiostasjoner spilte ikke sangene våre.
"Heroin" og, du vet... De ville ikke spille dem.
Men MGM var heller ikke...
På den tiden hadde de bestemt seg for at The Mothers of Invention
var et bedre valg, og de gjorde ikke så mye for oss.
Nesten som om de signerte oss for å få oss vekk fra gaten.
Vi har alle kommet hit sammen.
Andy Warhol. Poeten Gerard Malanga.
Der borte, hvis du flytter kameraet, har vi Ed Sanders fra The Fugs.
Peter Orlovsky, som er poet, og som også synger indiske mantra.
Jonas Mekas filmer, som nå.
Bare i New York-området var det 30-40 forskjellige kunstnere
som gjorde ting som ikke var begrenset til deres egen kunstgren,
men som inkluderte andre kunstgrener.
Så vi organiserte den første festivalen av det slaget,
og den var som en oversikt over hva som foregikk
i utvidet kunst og utvidet filmkunst.
Det var i november-desember 1965.
I 1966 leide jeg en kino på 41st Street
på Times Square, og vi fortsatte der.
Det var der Chelsea Girls og andre filmer av Warhol hadde premiere.
Vi hadde en multimedia-greie noen uker som het "Andy Warhol's Up-Tight".
Trekkplastrene var The Velvet Underground, Gerard Malanga
og Mary Woronov som danset og alt det der.
Som forberedelse filmet vi The Velvet Underground og Nico i The Factory.
Og mens de holdt konserten på scenen, projiserte vi filmen på dem.
På en eller annen måte ble The Dom Polski på Saint Mark's Place
i East Village ledig, så vi tok over lokalet i en måned
og utvidet "Andy Warhol's Up-Tight" til "Exploding Plastic Inevitable".
Dette pleide å være det polske nasjonalhjemmet.
Nå er det The Dom, nattlivets sentrum i East Village.
Musikk av Nico og The Velvet Underground.
"The Exploding Plastic Inevitable",
laget av popkunstneren Andy Warhol, med jenta han kåret til årets jente.
Hennes sangstil er uvanlig.
ANDY HAR NOE FOR ALLE!
Andy har en rockegruppe som heter The Velvet Underground.
Hans versjon av et diskotek er å ta et danselokale,
la hans musikere spille,
vise flere filmer på én gang
og ha fargede lys mens folk danser og ser på. Vilt.
Jeg ble Nicos gitarist for konsertene hun holdt på The Dom.
Jeg varmet også opp.
Jeg var ikke... Jeg hadde ikke en plate, og jeg var ikke en attraksjon.
Jeg bare spilte et sett.
Men det var ingen som kom før Andy kom dit.
Han var attraksjonen.
Andy pleide å plassere lyskasterne på balkongen,
og hadde diverse fargefiltre og strober.
Ingen visste hvordan man brukte lysene, så vi lot publikumet bruke dem.
Vi tjente ikke penger fordi de ødela dem, eller så falt de ned fra balkongen,
og Andys teknikk var på en måte...
"Hvem vet hvordan man styrer lysene? Vet du hvordan man styrer lysene?"
Folk så på filmene hans, men de hadde ikke en historie.
Det er den rare situasjonen: "Er det virkelighet eller historie?"
Vi vet ikke. Så de var hypnotiske.
I andre etasje utviklet det seg et miljø.
Folk som Walter Cronkite, Jackie Kennedy
og mange av selskapsløvene dukket opp på grunn av Andy,
og fordi han hadde kontakter blant kunstsamlerne i Central Park West.
Utrolige folk kom og danset.
Nurejev kom og danset.
Hele New York City Ballet pleide å komme og danse.
Jeg tror ikke de ble til
for å gi folk spektakulær sceneunderholdning.
De ble til fordi det var en utrolig musikalsk greie
som skjedde med Lous sanger.
Barbara Rubin, som oppdaget dem av de rette grunnene,
var den som begynte å lyse store, blinkende prikker på dem
mens de spilte, som om det ikke var nok å se på dem.
Jeg sa: "Lou, du... Hvorfor gjør de dette mot deg?"
Og han trakk selvfølgelig på skuldrene og sa:
"Det er det Andy vil ønske, og, du vet, vi er en familie."
Etter rundt tre uker dro vi på turneen.
Mange ganger spilte vi på et slags kunstshow.
De inviterte Andy, og så var vel vi utstillingen, ikke sant?
De dro i hopetall. Dette var den rike sosieteten...
FORENING FOR KLINISK PSYKIATRI
...og kunstnere og sånt, og dette var... De ville ikke høre på et band spille.
FILMFORENING
Jeg hadde sett Exploding Plastic Inevitable
med The Velvet Underground på The Dom alt, men da jeg hørte at de skulle komme hit,
til Provincetown, hvor jeg bodde...
Det var på Chrysler Museum, og de ble leid inn som kunst.
Museet var ikke engang fullt. Byen skjønte det ikke.
Det var så sprøtt å prøve å se for seg at de kom
midt i hippietiden og alt mulig, når de var så anti-hippie.
DET MOTEBEVISSTE BRYLLUPET
Jeg vet at mange av dem ble fans...
VELDEDIGHETSOPPTREDEN
...men vi pleide å si: "Vel, hvor mange dro?
Å, rundt halvparten. Vi må ha vært flinke i kveld."
Det var ikke bare lyd...
STEMMEN TIL NICO
...men også den type musikk man kan høre når...
Når det stormer utenfor.
Så skaffet Paul oss spillejobber på vestkysten.
Musikalsk var vestkysten
en organisert kraft som prøvde å dominere popmiljøet.
Jeg husker vi leide en bil på flyplassen,
og første sang på radioen var "Monday, Monday".
Jeg sa: "Jeg vet ikke. Kanskje vi ikke er klare for dette."
Vi kom til Los Angeles.
Første gang vi merket at vi var annerledes,
var da vi dro til, du vet, selve stedet, Tropicana Motel.
Vi er alle kledd i svart, vi er helt tildekket,
og vi sitter rundt bassenget. Jeg mener, det så teit ut.
Bortsett fra Gerard. Han hadde gått for å knulle noen.
Vi hadde aldri vært på vestkysten,
og det var rart hvordan det slo oss at alle var veldig sunne.
Og deres lysshow var å ha et lysbilde av Buddha på veggen.
Vi kom til California for å spille på The Trip, og de hadde en scene.
Hva setter man på scenen? Gerard og meg.
Vi holdt en opptreden så flere folk skulle se på Velvet.
Og i skjul la de til Frank Zappa
og The Mothers of Invention. Og vi foraktet dem.
Vi følte at de var alt vestkysten var.
De var hippier. Vi hatet hippier.
Jeg mener, blomstermakt, du vet, brenne BH-er.
Hva faen er galt med deg?
Vi hatet den "kjærlighet og fred"-dritten. Skjerp dere.
Og fri kjærlighet og:
"Alle er vidunderlige. Jeg elsker alle. Er jeg ikke vidunderlig?"
Alle vil ha en fredfull verden, og ikke bli skutt i hodet,
men du får ikke folk til å ombestemme seg ved å gi en blomst
til en dust som vil skyte deg.
De skulle ha...
...hjulpet hjemløse folk eller... Gjør noe.
Gjør noe med det. Ikke gå rundt med blomster i håret.
Det var en ugyldiggjøring av hvor viktig fare er,
og hvis du er i den verdenen, gjenkjenner du ikke farens verdi.
Menneskeheten var på trynet...
...og de fikk seg en på trynet av samfunnet.
Du faller ikke sammen i depresjon på grunn av det.
Du blir sterk,
og du blir imot mange ting som andre ikke er imot.
Så du er ikke...
Og det er på en måte der kunstneren kommer inn i bildet,
for han er ikke en del av samfunnet.
Han er annerledes.
Det er nesten umulig å beskrive følelsen av å være på et rockeball,
og det er kanskje derfor så mange unge flokker hit hver helg
for å se hva Bill Graham og Fillmore West dreier seg om.
Folk er snille her. Det er en joie.
Det er en viss esprit som ikke eksisterer i andre byer,
som New York, Chicago, Detroit, hvor alt er ganske rått, du vet, tjære.
Fy søren, han hatet oss.
Da vi gikk opp på scenen,
sto han der og sa: "Jeg håper dere jævler går i baret."
Vel, hvorfor ba du... Hvorfor leide du oss inn?
Jeg tror han var veldig sjalu og forbannet,
for han påsto at han skapte den første multimedia-begivenheten,
og den var ynkelig sammenlignet med det Andy skapte. Virkelig.
Og vi fikk omtale.
"The Velvet Underground burde bli begravet.
Begravet dypt under jorden."
"ERSTATTER BARE SELVMORD."
Det var det hun dama sa, Cher.
Og vi dro tilbake til New York, og til The Dom.
Men vi kunne ikke dra tilbake til The Dom. "Hvorfor?"
Vel, han solgte leiekontrakten til Al Grossman,
som var Dylans manager, og Dylan hadde endret navnet til The Balloon Farm.
Og vi var ute.
Det andre albumet viste hvor mye turneen hadde påvirket oss.
All aggresjonen. Og det viste virkelig...
Aggresjonen gjenspeilet alt som foregikk i bandet.
Det ble stadig vanskeligere for oss å samarbeide.
Det var nok det raskeste albumet. Vi satte virkelig opp farten.
Lydteknikeren gikk.
En av teknikerne sa: "Jeg trenger ikke å høre på dette.
Jeg begynner å ta opp, og så går jeg. Hent meg når dere er ferdige."
Alle sangene på det andre albumet var improviserte og aggressive.
Jeg mener, det er ren amfetamin.
Ingen snakket sammen.
Alle bare fortsatte å skru opp lyden.
Så lyden ble høyere og høyere.
"Vel, hvem er høyest nå?" Du vet, det var en barnslig lek.
Uten improvisasjon vil vi gjøre hverandre gale.
Vel, det viste seg at vi gjorde hverandre gale likevel.
Men improvisasjon hjalp på turneen,
siden det gjorde at vi likte å spille sangen om og om igjen.
Samarbeidet begynte å bryte sammen.
VENNLIGST VÆR STILLE PROGRAM PÅ LUFTEN
Det skulle aldri nå være The Velvet Underground og Nico.
Det var bare... I våre øyne var det bare midlertidig.
Nico gjorde alt vi ba henne om å gjøre i bandet,
og... Men innerst inne tror jeg det var noe annet hun virkelig ønsket.
Hun satt alltid og skrev sangtekster, skrev poesi.
Det var alltid noe som trakk henne vekk fra gruppearbeidet.
Hun var en vandrer.
Hun vandret inn i situasjonen, og i det stille vandret hun bare vekk.
Og så... Etter alt det tørnet det plutselig helt for Lou.
Så sparket han Andy, og Andy kalte ham en forræder.
Alt ble gjort bak lukkede dører. Jeg ante ikke at Lou hadde sparket Andy.
Folk trodde Andy Warhol var sologitaristen,
og det gjorde livet litt vanskelig da vi forlot vår store hyrde.
ANDY WARHOL KJEMPER FOR LIVET
Denne heter "Sister Ray".
Den handler om noen dragqueens.
De heter Duck og Sally.
Harvard-professorer, modeller fra New York,
ekte ungdomsforbrytere,
du vet, motorsykkelgjenger...
...nerder som meg.
Grateful Dead-fans. Mange folk likte begge bandene.
Vi begynte å innse at vi fikk tilhengere.
Og det var selvfølgelig fint,
spesielt i Boston, siden vi spilte der så ofte.
Til sammen så jeg dem rundt 60-70 ganger.
Musikken fikk meg til å føle meg fri fordi jeg innså at den var helt unik.
De spilte en viss sound, og så spilte de den aldri igjen. Det var spennende.
Ikke bare var det nytt, men også radikalt annerledes.
Det var sakte eller middels sakte greier som ikke var rock and roll.
Det var underlige, underlige melodier.
Du kunne se på dem spille,
og høre overtoner som du ikke kunne forklare.
Du kunne se, du vet...
Så kunne du høre fuzz fra sologitaren over det.
Noe... Og du hørte bassgangen.
Men det var andre lyder i rommet,
og du kunne se på alle og bare... Hvor kommer de fra?
Det var en gruppelyd.
De spilte vanligvis en lang versjon av "Sister Ray",
og så var det fem sekunder etterpå.
De fem sekundene forteller deg mye om hvordan det var å se dem.
Så plutselig spilte de...
Og så alle keyboard-delene.
Og så var det alle disse forskjellige tingene. Trommene.
Og plutselig...
Musikken stoppet slik. Publikumet ville være dødsstille i...
Fem, og så klappet de.
The Velvet Underground hadde hypnotisert dem nok en gang.
Her er jeg på Boston Tea Party, og The Velvet Underground har forsterkerne.
De gjør seg klare. Jeg ser på at de stemmer instrumentene.
Jeg stilte spørsmål.
Jeg sa: "Hvorfor bruker dere bare fuzz i den passasjen? Hvorfor?"
Og liksom: "Og den sounden?"
Og han sa: "Den sounden, unge mann, er mange ting."
Og det var Sterling Morrison som lærte meg å spille gitar.
Friheten fikk meg til å føle meg mindre bundet til videregående,
mindre bundet til konvensjonene til annen musikk,
og det hjalp meg med å skape min egen musikk.
Det var sånn de var. De var sjenerøse.
De var i hvert fall sjenerøse mot meg. De lot meg varme opp for dem en gang.
Så når det var spenning mellom medlemmene i bandet,
fikk jeg lov til å være til stede. De visste at jeg ikke ville si noe.
Men ja, man kunne merke litt spenning.
Men jeg ble sjokkert da det ble så ekstremt
at John Cale ikke var i bandet lenger.
Det slo ofte gnister mellom de tre karene.
Jeg orket knapt å dra på øvingene, siden det var så stressende.
De kranglet kanskje om selve musikken,
eller kanskje Lou bare var gretten,
eller kanskje han bestemte for mye, og fortalte folk hva de skulle gjøre.
Det var noe som alltid bare var der. At Lou prøvde å bestemme.
Jeg kunne ikke glede ham.
Jeg mener, det var ingenting jeg kunne gjøre som...
Prøvde du å være snill, så hatet han deg enda mer. Han var...
Og hvis du prøvde å foreslå noe, så ville han bare avvise det.
Han led mye.
Men jeg må si at han virkelig kunne få John Cale til å fly i flint.
Han gjør det så ubehagelig å være i nærheten av ham...
...hvis han ikke har det bra.
Og han var mørk.
Vi forsto hvor vi var, hvor alt annet var,
og hvor mye vi foraktet alt annet.
Til slutt begynte vi uheldigvis å forakte hverandre.
Vi kom til et punkt hvor vi bare sa: "Til helvete med dette.
Vi løser ikke problemene våre her ved at vi oppfører oss slik.
Og det er ingen der ute som vil hjelpe oss med å ordne opp i det."
Og vi hadde aldri latt noen fortelle oss hva vi skulle gjøre.
Uten all narkotikaen hadde vi alle virkelig prøvd å skape noe.
Men tiden var inne for å trekke oss litt tilbake...
...for tilliten var borte.
Kanskje Lou ble sjalu. Jeg tror noe slikt hadde skylden.
Lou stilte et ultimatum om at enten han eller John måtte vekk.
Han ringte Sterling og meg, og vi møtte ham på en kafé eller noe sånt,
og han sa, du vet, at han ikke kunne jobbe med John lenger,
og vi kunne enten bli hos ham, eller bli med John.
Sterling besøkte meg og sa: "Jeg har akkurat møtt Lou."
Jeg sa: "Ja, vi må begynne å øve. Vi skal til Cleveland til helgen."
Han sa: "Vel, nei. Vi skal det, ja, men ikke du."
Jeg sa: "Hva snakker du om?"
Han sa: "Vel, Lou sendte meg hit for å fortelle deg
at han fortalte resten av oss: 'Hvis John drar, drar ikke jeg.'"
Og det var det.
Og der var det øyeblikket igjen
hvor jeg plutselig lurte på hva i helvete som kom til å skje nå.
Jeg tenkte: "Jeg får begynne som produsent."
Det var fryktelig for meg, for på den tiden
hjalp bandet meg med å forstå livet.
Lydene deres hjalp meg med å lage et drømmelandskap.
Klangfargene deres... Dette var...
For meg var dette som å være i nærvær av Michelangelo.
Lou ønsket virkelig, virkelig å oppleve litt suksess.
Du vet, ekte suksess.
Kanskje han ønsket å være mindre avantgardistisk, eller hva enn ordet er.
Du vet, mer normalt.
Greit, vi tar opp på én.
Doug Yule kom inn, og etter hva jeg kan huske
lærte han mange sanger veldig fort.
Han var selv en veldig kravstor og seriøs musiker.
Og med sitt eget syn på overtoner, så det ga oss noe nytt.
Jeg syns forskjellen var enorm.
Jeg syns vi fortsatt var et bra band,
og Doug hadde sine egne ting han kunne tilføre bandet,
men ingen kunne erstatte Cale.
God kveld.
Vi er deres lokale Velvet Underground,
og jeg er glad for å se dere.
Takk.
Og vi er spesielt glade for at folk fant litt tid
til å komme ut og ha det gøy med litt rock and roll.
De spilte veldig stille. De begynte å spille mye stillere nå.
Det lå en teori bak det, og den handlet om rom.
Alle sangene var veldig romslige. Vi la ikke til ting, men tok ting ut.
Det var motsatt av hvordan alle andre gjorde det.
Vi la aldri til instrumenter, vi hentet ikke inn folk til innspillinger.
Vi gjør... Vi gjør ikke noe som vi ikke kan gjenskape på scenen.
På det tredje albumet, det grå albumet, spilte vi i LA...
STEMMEN TIL DOUG YULE
...og Steve sa: "Planene er endret. Vi blir her en uke til og lager et album."
"Candy Says" har sin egen spenning.
Den handler om en som sier: "Jeg har begynt å hate kroppen min,
og alt den trenger i denne verdenen."
Vi spiller vakker musikk, og man begynner å tenke: "Hva handler dette om?"
Og resten av det tredje albumet handler bare om det.
Jeg visste ikke at jeg skulle synge før vi spilte inn vokal.
Han sang én, og kom inn igjen og sa: "Du kan jo synge en.
Det er morsomt å ikke alltid synge. Å lene seg tilbake og, du vet,
spille gitar, og ikke måtte være førstevokalist."
Dette er en sang hvor jeg opprinnelig tenkte
at jeg selv skulle stå i rampelyset og ha på meg en kjole i gull-lamé.
Så tenkte jeg: "Tja, jeg vet ikke om de er klare for det."
Så vi hentet gamle Maureen,
og tenkte at de ville tro mer på henne enn på meg.
Dette blir vår siste sang.
Den heter "After Hours".
Jeg var livredd.
Jeg hadde aldri sunget noe før, og tenkte: "Jeg kan ikke gjøre dette..."
Vi måtte be Sterling om å forlate rommet fordi han lo av meg.
Jeg sa til Lou: "Jeg vil ikke synge den live, med mindre noen ber om den."
Jeg håpet at ingen ville be om den.
Og to konserter senere var vi i Texas,
og noen ba om den, og jeg kom meg gjennom den, så...
Da de spilte på Boston Tea Party og Maureen kom ut og sang...
Folk som ikke likte bandet noe særlig,
som ungdomsforbrytere som hadde sagt: "Hvem er disse folkene?
De spiller ikke gitarsolo à la Jimmy Page. Hva er denne dritten?"
Men plutselig, du vet, da Maureen Tucker kom ut,
du vet, kom ut og sang: "Hvis du lukker døren",
og alle... Hun trollbandt alle.
Takk.
Hvis jeg kunne ha gjort om på noe, så hadde jeg nektet å lage Loaded
til Maureen var i stand til å spille.
Loaded ble spilt inn i april 1970, tror jeg.
Jeg var gravid og for feit til å nå trommene,
så jeg kunne ikke spille.
Jeg var skuffet, for jeg tror de trengte meg på en rekke av sangene.
Det var stor forskjell.
Maureen spilte ikke på albumet, Sterling...
Han sluttet å komme etter hvert. Jeg spiller mye gitar på Loaded.
Det må ha vært frustrerende for ham å bare sitte på kontrollrommet i timevis
mens en liten del ble diskutert.
Jeg visste at de lagde plater, jeg visste at... Jeg møtte aldri Doug.
Jeg har ikke...
Men det hadde uansett ikke noe med meg å gjøre mer.
Og Lou gjorde det tydelig.
Helt i begynnelsen var de unike.
Hvert medlem bidro like mye med sine talenter, ikke sant?
Men nå var de som et vanlig rockeband,
og de hadde en begavet, kreativ person som bestemte alt.
Og Lou hadde massevis av popsanger.
Og Lou begynte å finne sin egen stil.
Pop oppløste finkulturen. Det var det Lou bidro med.
Det kom boblende ut av Long Island.
Smeltet krystallstrukturene, som var akkurat det vi hadde sett for oss.
Jeg syns det er fantastisk at vi kan spille dette offentlig.
Jeg blir tent av at de blir tent av det.
Vi har ikke noe å bevise, ingen baktanker,
eller noe vi trenger å fortelle noen.
Han visste han var begavet.
Han visste han var en stor gitarist og en stor låtskriver.
Og vi var ikke i nærheten av å oppnå det han håpet å oppnå.
Og pokker, når skal dette skje?
Så kom konserten på Max's.
Han bare stoppet helt opp.
Tenk at de etter fem år
spiller i andre etasje på Max's med et langt mindre band.
Han snerret, og kom seg så vidt gjennom den.
Han hadde det virkelig ikke gøy.
Jeg skulle studere igjen.
Komme meg vekk fra alt slikt.
Han ville ikke si det.
Han stakk ikke av, men da vi gikk inn på flyplassen,
sa han endelig: "Jeg drar ikke."
Og han fortalte meg at han gjorde det slik fordi han fryktet de ville overtale ham.
Moe ville gråte. Nei.
Moe sa det føltes som om hun ble knivstukket i hjertet av ham.
Jeg hadde dratt for å se dem på Max's. Settet var over,
og Lou begynte å gå mot utgangen.
Jeg sa: "Å, Lou." Han bare fortsatte å gå fort.
Og så sa noen: "Han har akkurat sluttet i bandet."
Han bare sluttet. Det var det. Han... Det er over.
Etter at han sluttet i bandet, bodde han hos foreldrene sine
i rundt halvannet år.
Han prøvde vel å få orden på tankene sine.
Det hadde vært store problemer med ledelsen.
Jeg dro for å slikke mine sår.
Da jeg gikk på skole, hadde moren min sagt:
"Du bør studere maskinskriving, så du har et yrke å falle tilbake på."
De hadde skint så klart
at intet rom kunne takle at alt det lyset ble slukket.
Man trenger fysikk for å beskrive bandet da de var på toppen.
Det hadde entropi i seg.
Hallo? Ja.
Det er Barbara.
Hei, er det noe som skjer?
Flott.
Ikke vær tåpelig. Bare send noe hit i en fei.
Vi snakkes senere.
Liker du hvordan fargene er der? De er veldig underlige.
De er bilder eller...
-Nei, de er malerier. -De er fine.
Vi har et av The Velvet Underground der. Er ikke det utrolig?
Det er utrolig.
-Hvem er dette? Sterling. -Det er Sterling.
Jeg fikk ikke med meg det.
-Møter du fortsatt noen av dem? -Ja, jeg møtte Maureen forrige uke.
Ja, hun er programmerer nå.
-Ja. Hun jobber i en fabrikk. -Hva...
-På mer enn én måte. -Å?
IBM. Hun har en unge.
Har du fortsatt kontakt med John? John Cale?
Ja, jeg hørte fra ham her om dagen.
Hva er det han... Han skriver, selvfølgelig, men...
-Han jobber for Island Records... -Jobber han for Island? Jeg visste ikke...
Han jobbet for Warner Brothers, og nå for Island.
22. FEBRUAR 1987 DØDE ANDY WARHOL AV KOMPLIKASJONER:
Dette tok en stund.
HAN VAR 58 ÅR.
18. JULI 1988 DØDE NICO AV HJERNEBLØDNING: HUN VAR 49 ÅR.
30. AUGUST 1995 DØDE STERLING MORRISON AV NON-HODGKINS LYMFOM: HAN VAR 53 ÅR.
27. OKTOBER 2013 DØDE LOU REED AV LEVERSYKDOM: HAN VAR 71 ÅR.
REED, LÅTSKRIVER, MUSIKER OG FORFATTER, GA UT 22 STUDIOALBUM SOM SOLOARTIST.
CALE, LÅTSKRIVER OG PRODUSENT, PRODUSERTE OVER 75 PLATER.
TURNERER FORTSATT, OG BOR I LOS ANGELES.
MORRISON, MUSIKER, FIKK DOKTORGRAD OG BLE PROFESSOR I MIDDELALDERSTUDIER.
TUCKER, LÅTSKRIVER OG MUSIKER, HAR GITT UT 4 STUDIOALBUM SOM SOLOARTIST.
NICO, LÅTSKRIVER OG MUSIKER, GA UT 6 STUDIOALBUM SOM SOLOARTIST.
YULE, MUSIKER, HAR GITT UT 1 KONSERTALBUM SOM SOLOARTIST, OG BOR I SEATTLE.
REED-WEINER, SØSTEREN TIL LOU REED, PSYKOTERAPEUT, BOR PÅ LONG ISLAND.
HYMAN, VENN FRA SKOLEN, SPILTE I BAND MED LOU REED,
BOR PÅ LONG ISLAND I NEW YORK.
FLYNT, KOMPONIST, MUSIKER, FILOSOF OG FORFATTER, BOR I NEW YORK CITY.
YOUNG, KOMPONIST, MUSIKER, FORFATTER, GRUNNLEGGER AV THE DREAM SYNDICATE.
ZAZEELA, KUNSTNER, MUSIKER OG MEDLEM AV THE DREAM SYNDICATE, BOR I NEW YORK.
MISHKIN, KOLLEGA OG VENN SOM SPILTE I BAND MED LOU REED, BOR I NEW YORK.
CORWIN, LOU REEDS KJÆRESTE PÅ COLLEGE, KUNSTNER SOM BOR I SØR-CALIFORNIA.
FIELDS, MANAGER, BOR I NEW YORK CITY OG LONDON.
TAUBIN, SKUESPILLER OG THE FACTORY-GJEST, ER FILMKRITIKER OG BOR I NEW YORK CITY.
PHILIPS, MUSIKER OG LEDER HOS PICKWICK RECORDS, BOR I NEW YORK CITY.
MARTHA MORRISON, KONA TIL STERLING, JOBBET PÅ VASSAR OG BOR I NEW YORK.
WORONOV, WARHOLS SUPERSTJERNE, SKUESPILLER OG FORFATTER.
BROWNE, LÅTSKRIVER, MUSIKER OG MILJØAKTIVIST, BOR I LOS ANGELES.
RICHMAN, LÅTSKRIVER OG GRUNNLEGGER AV THE MODERN LOVERS, BOR I NORD-CALIFORNIA.
WATERS, FILMSKAPER OG KUNSTNER, BOR I BALTIMORE, SAN FRANCISCO OG PROVINCETOWN.
FREEMAN, WARHOLS TENÅRINGSASSISTENT PÅ THE FACTORY, BOR I NEW YORK CITY.
DELMORE SCHWARTZ VAR FORFATTER, POET OG PROFESSOR PÅ SYRACUSE.
TONY CONRAD VAR EN EKSPERIMENTELL FILMSKAPER
SOM VAR MEDLEM AV THEATRE OF ETERNAL MUSIC MED REED OG CALE.
BILLY NAME SAMARBEIDET MED WARHOL, OG VAR FOTOGRAF OG THE FACTORYS VAKTMESTER.
DAVID BOWIE VAR LÅTSKRIVER OG MUSIKER, OG PRODUSERTE LOU REEDS ALBUM TRANSFORMER.
TIL MINNE OM JONAS MEKAS, FILMSKAPER, KUNSTNER
OG GRUNNLEGGER AV ANTHOLOGY FILM ARCHIVES,
VIET LIVET SITT TIL AMERIKANSK AVANTGARDEFILM.
Tekst: Espen Stokka