Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MUSIK FAMNAR HIMLEN ... BAUDELAIRE
I've Got A Secret,presenterat av Winston.
Amerikas bäst säljande och mest välsmakande filtercigarett.
Winston smakar bra, som en cigarett ska.
Winston smakar bra Som en... cigarett ska
Ja, Winston filtercigaretter
presenterar Amerikas populäraste TV-programtävling, I've Got A Secret.
Kära deltagare, av skäl som snart blir uppenbara,
får herrn på min vänstra sida vara känd som mr X.
Men jag kan berätta att han kommer från Wales.
Han är walesare och även musiker.
Vi är tillbaka om 20 sekunder.
Hur mycket heroin köper du varje dag?
29 gram, fyra eller fem dollar.
Levittown, USA. Det noggrant planerade sam...
Från Dallas, Texas, bryter vi för en nyhet. President Kennedy…
Ett, två, tre.
Det här är John Cale, kompositör och musiker
som i helgen gav en konsert utöver det vanliga.
Vad var särskilt ovanligt med den här konserten?
Den tog 18 timmar.
Kan nån av er gissa vad mr Schenzers hemlighet är?
Han var den enda i publiken som orkade sitta kvar i 18 timmar.
Varför gör han så där?
Varför tog det 18 timmar och 40 minuter att framföra konserten?
Det finns en instruktion här av kompositören Erik Satie,
där det står att det här stycket
ska upprepas 840 gånger.
Vad får en man att skriva att man måste spela det 840 gånger
-för att göra stycket fullständigt? -Ingen aning.
Wind Wind blow
"Jag känner mig som om jag satt i en biosalong.
Ljusets långa arm sträcker sig över mörkret och snurrar.
BERÄTTARRÖST: LOU REED
Mina ögon fästade vid bioduken.
Strålarna själva är fulla av prickar och strimmor.
Jag är anonym och har glömt mig själv.
Så är det alltid när man går på bio.
Det är en drog, precis som de säger."
In a dream that the wind brings to me
Vi flyttade till Long Island när jag var fyra.
Lou var väl nio år.
BERÄTTARRÖST: MERRILL REED WEINER
Vi bodde i en förort, Freeport.
Att flytta från Brooklyn till en isolerad förort
var en mycket svår omställning för honom.
In my arms
Wind, wind
Min mamma var hemmafru.
Min far ville bli romanförfattare.
Min farmor sa: "Nej, du ska bli revisor."
Så han blev revisor.
Om man letar efter en typisk familj...
BERÄTTARRÖST: ALLAN HYMAN
...på 1950-talet där pappa vet bäst...
Han hade nog inte mycket med sin far att göra. Hans far jobbade.
Han var inte den typen man går ut och kastar boll med.
Jag vet inte vad min far tänkte för Lou.
Han kanske trodde att han skulle ta över rörelsen.
Min fars förhoppningar för mig var helt klart
att jag skulle kunna laga god hönssoppa.
Det var aldrig: "Vi går på cirkus. Vi går på muse..."
Det hände aldrig.
I know she is gone But my love...
Jag fick tidigt klassisk pianoträning.
BERÄTTARRÖST: LOU REED
Jag var väl tio eller elva när jag köpte en gitarr, och tog en lektion.
Jag tog visst med "Blue Suede Shoes"
och sa: "Lär mig att spela den."
Det var inte deras uppgift, tyckte de.
Så min gitarrlektion slutade abrupt,
och jag lärde mig spela gitarr genom att spela till skivor.
Doo-wop. The Paragons, The Jesters, The Diablos.
Och, eh, rockabilly.
Lou sa jämt till mig
att han redan från ung ålder ville bli rockstjärna.
Det här var i high school.
När jag var 14 gjorde jag min första skiva, "Leave Her for Me".
Det var en stor besvikelse för mig
att kvällen när Murray the K skulle spela den på radio
var han sjuk.
Paul Sherman spelade den i stället, och jag var helt förkrossad.
Vi satt vid radion allihop.
Och vi fick en royaltycheck på 2,79 dollar,
som visade sig vara mycket mer än jag tjänade med The Velvet Underground.
Take all the blossoms...
Det fanns ett ställe, Hayloft,
och han brukade gå dit ensam och spela.
Leave me my baby
Alla visste att det var en nattklubb för gayfolk.
Jag frågade en gång varför han ville spela på såna nattklubbar.
Han svarade att de var coola typer, bara.
Please leave her for me Leave my baby
Bandet bokade spelningar i stan.
Han gick i high school än.
Och det bäddade för problem där hemma.
Vi bodde hemma hos min mormor.
Och hon var nationalistisk ända in i märgen.
Hon ogillade att min mor hade gift sig med en engelsman...
BERÄTTARRÖST: JOHN CALE
...som inte kunde tala walesiska.
Inte nog med att han var engelsman, utan kolgruvarbetare,
vilket hon till varje pris ville hindra att hennes barn blev.
Hon såg till att alla hennes pojkar och min mor fick en utbildning.
När de gifte sig och min far flyttade in i huset
förbjöd min mormor bruket av engelska i huset.
Tills jag lärde mig engelska i skolan när jag var sju,
kunde jag inte prata med min far.
Min mormors antipati mot mig
var egentligen en sorts hat.
Ganska bister.
Min mor lärde mig spela piano ett tag
tills jag nådde en viss nivå,
och då skickade hon mig till nån annan.
Ja, hon var min räddning.
Jag var alltså sex eller sju år gammal.
Det var genom radion jag fick utlopp för min fantasi.
Jag hade räknat ut hur jag kunde använda radion
och få in alla utländska sändningar.
Suisse Romande och Radio Moscow.
I läroverket hade de en orkester, och jag ville vara med och spela.
Jag letade efter en violin, men det fanns inga.
Men det fanns en viola, så jag fick ta den.
De spelade stycken av Bach, cellostycken för viola.
Det var jättebra. Man lärde sig använda stråken.
Sen fanns det kapriser av Paganini...
...och jag chockerade min lärare
när jag sa att jag skulle lära mig spela dem.
Min mor genomgick en bröstoperation.
Hon försvann och kom till en isoleringsklinik
med en sju meter hög mur utanför.
Och min far tog med mig dit och lyfte upp mig.
Hon försvann.
Sen började allt spåra ur.
Jag fick klara mig själv.
Min far fortsatte gå till jobbet. Jag kände mig väldigt isolerad.
Jag kunde inte prata med min far om det som hände.
Jag kunde inte prata med min mor om det som hände.
Så jag blev sexuellt utnyttjad och visste inte hur jag skulle hantera det.
Jag hade ett musikstycke där jag mindes början
men inte slutet.
Så jag fick improvisera på slutet.
Jag lyckades rätt bra med avslutningen.
Jag lyckades skapa en lämplig avslutning och klarade mig.
När jag kom ut ur rummet var jag först väldigt rädd.
Jag visste inte vad tusan som skulle hända, men så hände det.
Stunden när det hände
gjorde stor skillnad redan från början,
beträffande hur man jobbar sig ut ur ett problem.
Att vara rädd för vad som ska hända är... inget problem.
Det var improvisationens födelse.
Sakta började jag fokusera på vad jag planerade att göra.
Och jag tyckte att jag tog ett praktiskt beslut.
Jag tänkte: "Jag vill bli dirigent."
Dessutom stod det mycket klart att jag måste komma bort från dalarna.
Det fanns inget där. Jag längtade desperat bort därifrån.
Men om det inte varit för den gången då jag blev vettskrämd
och måste avsluta det där stycket elegant...
...det hade jag verkligen nytta av sedan.
You killed your European son
You spit on those under 21
But now your blue cars are gone
You better say so long Hey, hey, hey, bye, bye, bye
Under kalla kriget blev New York en plats dit konstnärer flydde.
BERÄTTARRÖST: JONAS MEKAS
Så det var ett möte mellan New York
och de främsta konstnärshjärnorna från Paris och Berlin.
You better say so long Your clowns bid you goodbye
New York i slutet av 50-talet. Och nu kommer vi in i 60-talet.
Den franska nya vågen hade Cinémathèque Française,
och vi hade 42nd Street.
Varje kväll gick vi till 42nd Street,
där det fanns typ 15 eller 20 biografer.
Det var den period då alla konstarter
började förändras, och även livsstilen.
Klimax kom på 60-talet.
Vi är inte en del av subkulturen eller motkulturen. Vi är kulturen!
Målare, musiker, filmskapare.
De var inte så intresserade av att berätta historier.
Filmens poetiska aspekt förde den till samma nivå som andra konstarter.
Med början i januari 1962
blev min studio, Film-Makers' Cooperative,
en mötesplats för alla filmskapare.
Varje kväll hade vi filmvisning.
Det var där Andy brukade vara.
Men jag visste inte att han var Andy.
Han satt där på golvet med alla andra.
Det var där han mötte sina tidiga superstjärnor,
som Mario Montez, Jack Smith och Gerard Malanga.
Det var Andys filmskola.
När jag kom till... Goldsmiths...
...var det verkligen en läroinstitution med fritt flöde.
Där fick jag lektioner i viola och komposition med Humphrey Searle.
Han förstod Cage och alla de där som jag var involverad med.
John Cage och "Water Walk".
John Cage var den ledande avant-gardisten
inom musiken i New York och i Amerika.
Men jag tror att La Monte var redo att ta över.
Jag fick ett Bernstein-stipendium. De betalade för mitt resande och så.
Man var i bakgrunden av... mrs Koussevitzky lever än.
Hon har eftermiddagssoaréer för studenterna.
De lät mig inte uppträda, för jag var för våldsam.
Harry Kraut som ledde programmet... Han frågade om styckena var våldsamma.
Huvuddelen av stycket var inuti ett piano,
och slå sönder pianots innanmäte och så.
Sen tog jag en yxa.
Och jag mindes att en i publiken på första raden reste sig... och sprang ut.
Det var mrs Koussevitzky. Hon var i tårar,
och jag sa: "Oj, jag beklagar verkligen..."
Hon var upprörd ett tag, men ingen fara.
Vi tog ut henne på cocktails efteråt. Allt var bra.
Vid det laget hade jag mött Cornelius Cardew, och vi hängde.
Man hade nån som förstod vad man pratade om.
Cornelius hade träffat La Monte.
La Monte Young stod på tur att ta över efter... John Cage.
Att komma till Tanglewood var mitt sätt att komma till La Monte.
Det har skett ett... sammanbrott
så till den grad att det inte är musik mer.
Vi ses nästa vecka. Hej då.
Efter att jag mött La Monte var det över.
Alla vill göra nåt häftigt, och se på mig.
Jag gjorde nåt som var avsett
att lyfta en upp till ett högre andligt plan.
Ingen hade nånsin skrivit ett stycke tidigare
som bara bestod av långa toner utan slut.
Tja, John var walesare.
Han skrev ett... Han skrev ett brev till oss från...
-Från Wales. Eller kanske från London. -Nånstans i UK.
Nånstans i UK,
och han ville komma och studera.
Ja.
-Vi sa väl att det gick bra. -Visst.
Jag kom inte till New York förrän 1963.
Det var första gången jag var där, och jag var förfärad.
Du vet, ångan som steg upp ur trottoarerna.
"Jösses. Vilket skitigt ställe."
MEDLEMSKORT VÅRTERMINEN 1957
Så La Montes drönare och allt det kändes faktiskt betryggande.
Vi var tillbaka i musiken
och fokuserade på vad... vi skulle få höra.
Vi hör drönandet, men egentligen studerade vi naturlig harmoni.
Lou ringde och sa att han var väldigt deprimerad.
BERÄTTARRÖST: ALLAN HYMAN
Han gick på behandling, sa han.
Han trodde att hans föräldrar försökte chocka gayheten ur honom.
Jag kände hans föräldrar och trodde inte ett dugg på det.
Vare sig man vill säga:
"Var han kliniskt deprimerad? Använde han enorma mängder droger?"
Tidsandan då gjorde inte saken bättre.
Och den hjälp som stod till buds var undermålig.
Så när man frågar om Lou på den tiden blir jag upprörd.
Jag blir upprörd på grund av alla missuppfattningar.
Och det är orättvist mot honom och mot mina föräldrar.
Det är så förenklat och fyrkantigt att tro att det finns en enkel förklaring.
Han skulle läsa på NYU.
Han klarade en och en halv termin, vill jag minnas.
Han ringde och sa att han skulle byta till Syracuse.
När han kom till Syracuse var han en annan människa.
Butter, antagonistisk.
Han var upprorisk mot i princip allt.
Det var svårt att få kontakt med honom.
Vi blev höga och jammade.
Vi spelade Ray Charles, Frankie Lymon ibland. Vi spelade...
Vi spelade på studentföreningar och barer.
BERÄTTARRÖST: LOU REED
Vi var usla, så vi måste byta namn ofta.
För ingen anlitade oss två gånger.
Det hände att jag kom in sent eller spelade falskt.
Då blev han som galen.
Han vände sig om och slog sönder cymbalen.
Han hade inget tålamod alls.
Alla som inte spelade helt perfekt.
Vi hade en spelning på St. Lawrence University
på en båt på Saint Lawrence River.
Lou sa: "Jag vägrar spela på en båt."
Jag sa: "Lou, vi måste spela på båten."
Han sa: "Inte jag." Pang!
Han slog näven genom en glasruta och skar upp handen.
Vi fick köra honom till sjukhus. Han blev sydd.
Det var visst höger hand.
Så han sa: "Skit på er, jag kan inte spela."
Jag sa: "Du kan sjunga, för du suger på gitarr ändå,
så det gör inget."
Och vi spelade.
Han var som en treåring på många sätt.
Whoa, hey, merry-go-round
Vi gjorde en demoskiva som hette "Your Love".
Your little love
Your love, your little love
I never thought I was a real whole man Till your love
Vi gick till ett möte stan
med en kille som gillade några av Lous demoband.
Han vände sig till Lou och sa:
"Vad vill du göra? Vad vill du åstadkomma?"
Han sa: "Jag vill bli rik, och jag vill bli rockstjärna.
Och jag ska bli rik och jag ska bli rockstjärna,
vare sig vi skriver kontrakt eller ej."
Han kände sig oftast obekväm.
Och om han själv var obekväm
utnyttjade han det och gjorde alla andra obekväma.
Det var hans tröst.
Jag vet inte varför han var så osäker, men han var hemskt osäker.
Han var nog osäker hela livet.
Han var jämt arg på folk för att de avvisade honom,
så han såg till att avsluta vänskapen först.
I musikens mörka kyrka som aldrig hör vare sig till land eller hav
Utan blomstrar inom sinnets luft
BERÄTTARRÖST: DELMORE SCHWARTZ
Mönster i rörelse och handling Processioner som avlöser varandra
Rör sig majestätiskt och säkert
För att dra isär de stängda draperierna...
Han hängde mycket med Delmore då.
Den jag såg mest upp till var Delmore Schwartz.
Jag studerade poesi med honom, men det fanns andra saker.
Fantastiska små essäer och kortnoveller.
Jag var förbluffad över att nån kunde åstadkomma det med enkelt vardagsspråk.
Delmore Schwartz ansåg att Lou hade en enorm talang,
och fick faktiskt ett antal av hans dikter publicerade
i Evergreen Review.
Hans poesi hade stark betoning på homosexuella temata.
Mycket mörka homosexuella temata.
Tanken att möta män i offentliga toaletter
och ha sex nära urinoaren och... göra poesi av det.
När jag läste en av dikterna
sa jag till honom: "Lou, vad i helvete?
Varifrån kommer den här förnedrande uppfattningen om sex?"
Han sa: "Om det inte är mörkt och förnedrande är det inte sexigt, inte sex.
Du skulle aldrig kunna förstå.
Du håller på att bli republikan."
Det var väl Thanksgiving eller jul när vi gick till Hayloft.
Jag minns inte mycket mer än att det var en gay-bar.
Där fanns en tjej som kallades Action. Han försökte para ihop mig med henne.
Jag sa: "Jag är inte gay. Jag vill inte bli gay.
Jag vill inte experimentera. Inte intresserad."
Han sa: "Dansa med henne." Jag sa: "Okej, jag gör väl det då."
Han tog mig nog med dit för att visa hur han var och vad han gjorde.
Folk sa: "Men brydde du dig inte?
Hur kunde du vara med honom om han var med en kille?
Jag sa: "Det har inget med mig att göra."
Jag är inte svartsjuk. Det störde mig inte.
Det var mycket mer skrämmande att köra till Manhattan, till Harlem,
för att hämta... det var nog heroin.
Vi åkte helt enkelt till 125th and Saint Nicholas.
Till ett lägenhetshus.
Han gillade att ta med mig till ställen som var farliga.
Han satte upp ett scenario
för att få material att skriva om.
Han skrev jämt.
Han skrev alltid på en historia eller sångtexter eller en sång.
Men han var alltid tydlig med att det inte var nån skillnad
mellan att författa böcker eller sångtexter.
Sjutton Voznesensky stönar, men stumt.
Mina rop har rivits ner
på kilometervis av magnetband och ändlös röd tunga.
På college var jag väldigt influerad av Ginsburg.
"Howl," "Kaddish."
Burroughs Naked Lunch.
Hubert Selby Jr., Last Exit to Brooklyn.
Jag tänkte: "Precis så ska jag göra, fast med trumma och gitarr."
Så: "Jag vet inte vart jag är på väg
Jag ska ta mig till kungariket om jag kan
För jag känner mig som en man
När jag sätter en nål i min arm
För livet har mist sin charm
När jag får mitt rus Och känner mig som en son till Jesus
Och jag vet inte Jag vet helt enkelt inte."
Det har nog aldrig funnits ett problem
inom mänskligt beteende på gott och ont som existerat så länge
och varit så missförstått som homosexualitet.
Vad är det allvarligaste sexbrottet enligt dig?
Brottet mot naturen.
Vad är straffet för brott mot naturen?
Maximistraffet är 20 års fängelse.
Vi blev gripna för att vi hängde på barer.
Men än sen? Det ingick i spelet.
Det fanns en bar, San Remo,
där alla verkade vara gay,
extremt smarta och/eller kreativa.
Och i centrum fanns Edward Albee, Andy Warhol och Jasper Johns
och den exploderande konstvärlden.
Pengar, partyn, makt.
Filmkonsten tog stora steg.
The New York Film Festival, Lincoln Center,
allt detta kom i mitten av 60-talet.
Och det var skandalöst... över-campigt.
Alltså, camp var nåt man lekte med,
som Jack Smith gjorde.
I BÖRJAN AV 1964
Se, det var en över... överstimulerad natt
strax före världens undergång.
FLYTTADE JOHN CALE IN HOS KOMPOSITÖREN TONY CONRAD
På 56 Ludlow Street mötte jag, Jack Smith, Angus och Tony.
FILMSKAPAREN JACK SMITH BODDE DÄR BLAND MÅNGA ANDRA KONSTNÄRER OCH MUSIKER.
Tony Conrad tog lägenheten...
BERÄTTARRÖST: HENRY FLINT
...på 56 Ludlow Street som blev så viktig.
Jag ville inte vara del av ekonomin...
BERÄTTARRÖST: TONY CONRAD
...så jag bodde i en lägenhet som kostade 25,44 dollar i månaden.
När man gick över gränsen skapade det en märklig förändring
mellan den dokumentära, avantgardistiska livsstilen på Lower East Side
och den formella konstvärlden i det som blev Soho.
Jack flyttade väl in hos honom.
Deras grannar var Piero Heliczer och hans fru Kate.
Sen flyttade Angus MacLise tillbaka till New York,
och han hamnade i en tredje lägenhet på samma våning på 56 Ludlow.
Och även Mario Montez bodde i samma hus. John...
John Cale flyttade in hos Tony.
Men kärntruppen där på Ludlow Street...
BERÄTTARRÖST: AMY TAUBIN
...blev Dream Syndicate med La Monte Young.
La Monte, Marian och... Tony och jag
gjorde det här i en och en halv timme varje dag i ett och ett halvt år.
Jag spelade drönaren. Och det var en övning,
och den öppnade ens ögon för många möjligheter.
Varje frekvens uppfattas...
BERÄTTARRÖST: LA MONTE YOUNG
...vid olika punkter i hjärnbarken.
Så när man spelar upp en grupp frekvenser som repeteras om och om igen,
skapar det ett psykologiskt tillstånd som kan vara väldigt starkt och djupt.
Man kan höra detaljer i den harmoniska serien
som är mycket vackra och ovanliga.
Och man börjar inse
att det finns nya platser i ljudet som man kan hitta ett hem för.
Vi behövde inte bekymra oss om: "Ge mig ett A." Nej.
Vi fann att det mest stabila att stämma tonen efter
var 60 Hz-surrandet från kylskåpet.
För detta surrande var för oss surrandet från den västerländska civilisationen.
Så det fundamentala, alltså den tonart vi använder,
om vi använder den tredje harmonin vid 60 Hz, är 10 Hz.
Och tänka sig 10 Hz är...
...hjärnans alfarytm när man sover.
Plötsligt sa vi: "Hallå, det här är intressant."
Det intressanta med Dream Syndicate
var förstås minimalistisk musik.
Full skala, upprepa en ton,
och lyssna på alla intonationer i den.
La Monte Young kunde hålla en ton i fyra timmar.
Jag gick med Andy till en av hans föreställningar.
Jag hade varit på The Factory tidigare och sett Warhols Kiss.
Det fanns inga titlar.
BERÄTTARRÖST: AMY TAUBIN
Jag hade ingen aning om vem som hade gjort den.
Det var en veckovis serie, så varje vecka
rullade en film i två minuter och 45 sekunder
i vanlig hastighet, alltså 16 rutor per sekund.
Det som alltid är intressant med Warhols stumfilmer,
skälet till att de är overkliga,
är att de ska visas i 16 rutor per sekund,
vilket betyder att personerna på filmbilderna andas
och deras hjärtan slår i en annan tidsrytm
än hos den som ser filmen.
Det skapar en fantastisk känsla av estetisk distans.
Det finns ett postkontor i Empire State Building.
Vi gick till postkontoret med påsar fulla med tidskriften Film Culture,
och plötsligt stannade vi och såg på byggnaden.
Jag sa visst: "Det här är den perfekta ikoniska bilden för Andy Warhol."
Det var så det hände.
Warhol, avantgardistisk film och musik,
allt gick ut på förlängd tid.
La Montes föreställning om vad musik var,
var egentligen kinesisk i grunden.
Ja, det är den kinesiska föreställningen om tiden.
Och musik varar faktiskt i århundraden.
Det var en upplevelse av improvisation och ett slags religiös atmosfär.
Och väldigt mystisk.
En dag kom Tony in med en "pickup", och så var det klart.
Vi hade en förstärkare.
Allt möjligt började hända.
Olika toner som skakar byggnaden.
Det är verkligen mäktigt.
Alltså, när vi spelade
lät det som ett bombplan i vardagsrummet.
I'm a road runner, baby
And you can't keep up with me
I'm a road runner, baby
And you can't keep up with me
Well, come on, baby, let's race
Baby, baby, will you
Jag hade samlat på rock and roll-skivor...
BERÄTTARRÖST: TONY CONRAD
...som ett slags fetisch.
När John flyttade in hos mig var han förvånad över det.
Vi lyssnade på musik som egentligen
påminde om det vi gjorde med La Monte
med tanke på harmonierna.
De rena harmonierna och så.
Hank Williams och Everly Brothers.
Dream
"Dream." Dream.
När sången började
och man hörde alla de olika tonerna sa jag: "Oj."
Jag var tjusad av rock and roll då.
Jag var tjusad av det som The Beatles gjorde...
...och av deras sångtexter.
De var inte barnsliga.
"Jag vet hur det känns att vara död.
Du får mig att känna som om jag aldrig fötts."
Vänta lite. Det där var nåt som Lou kunde ha skrivit.
Och det ledde till det där första galna bandet,
som hette nåt i stil med The Primitives,
och bestod av John, Walter De Maria,
Tony och Lou.
Lugna ner er, allihop.
Vi har nåt nytt att visa er.
Ni kommer att bli grymt imponerade.
Var redo. Nu kör vi. Okej.
Jag var låtskrivare vid ett andra klassens skivbolag i Long Island City
när jag flyttade till New York.
Pickwick var ett framgångsrikt skivbolag för billiga skivor.
Skivor för 99 cent.
Tolv surflåtar, eller tolv låtar om att göra slut.
De såldes i billighetsvaruhus.
Han hade en vision.
Hans talang sträckte sig bortom det han gjorde, om du fattar.
Han kunde inte sjunga, inte spela,
men allt han gjorde med sin spruckna röst gav genklang hos mig.
Med Lou skulle vi göra nåt banbrytande, vilket han själv gjorde till slut.
Tony fick en inbjudan till en fest.
Vi gick dit, och en kille kom fram och sa: "Hej.
Ni ser väldigt affärsmässiga ut.
Vill ni komma och göra PR för er skiva?
Kom ut till Long Island City."
Det var Pickwick Records, och deras låtskrivare då var Lou Reed.
Jag träffade Lou, och vi glodde på varandra.
Vi drack kaffe, och jag hade min viola.
Oh, one more time
Jag spelade fortfarande typ klassisk viola
med tungt vibrato, och det lät verkligen klassiskt
och bra och så,
och Lou sa: "Fan. Jag visste att du var bättre än jag."
Everybody get down on your face now
Are you ready?
Jag ville ha en skrivarsession med dem.
Jag sa hela tiden till dem att vi borde skriva improviserat,
vilket de gillade.
Intressant nog var han nyckeln till det.
Han var låtskrivare, och han började spela "lick". Jag älskade det.
Genast var John och de andra med på noterna.
Det var där vi spelade in "The Ostrich",
och många, många stora producenter
som Warren Thompson på Elektra Records älskade det.
-Do the ostrich -Whoa-whoa-whoa whoa, yeah
You turn to the left And then you feet upside your left
Du var jättebra.
Låten hade skrivits på en gitarr som var stämd till en ton.
Gitarren förde ett väldigt väsen och Lou sjöng och spelade tamburin.
Han var totalt spontan.
Precis som man tänker sig killar...
...som spelar rock i ett garage.
Och det var toppen.
Jag gick miste om det under barndomen.
Sen spelade vi vid samma tillställningar som Shirley Ellis eller...
"Bo-nana-bana fee-fo-fum." Du vet den låten.
Discjockeyn sa: "Jättebra! Här har vi ett band.
Det är The Primitives från New York City
med deras senaste hitlåt 'The Ostrich'".
Jag kände att det nästan var som ett magiskt misstag.
BERÄTTARRÖST: TONY CONRAD
Vilken förskjutning.
Jag såg aldrig det här som en kanal för min seriösa musik.
På Pickwick slog han nästan rekord i
att vara hög, att bli sjuk,
att falla omkull, att jag måste köra honom till sjukhus.
Det var faktiskt en av anledningarna till att jag
ville avsluta samarbetet, trots att han var så begåvad.
Lou sa: "Jag får inte spela in de låtar jag vill."
Det var som ett rött skynke för mig. Jag sa: "Va?
Vad är det för låtar du vill..."
Han visade mig flera andra låtar.
Jag skrev om smärta.
Och om saker som gör ont.
Och om verkligheten som jag kände den och som vänner till mig kände den,
eller saker jag hade sett eller hört...
Jag ville kommunicera till människor som fanns på utsidan.
Han sa: "Varför får jag inte?"
För att folk kommer att säga att låtarna
förespråkar användning av droger.
Men de handlar inte om droger,
utan om folk som är sjuka och missnöjda med livet.
Varför inte spela in dem själva?
1964, i samma lägenhet på Ludlow fanns nu Cale och... Reed.
"I'm Waiting for the Man." Text och musik av Lou Reed.
Det är bra att vara antagonistisk,
för man definierar en position
och en motsatt position och bygger upp nåt av det.
Att vi förstod var vi var
och vårt förakt för allt annat, och det funkade.
Oh, pardon me, sir Nothing could be further from my mind
But I'm just waiting for a dear Dear friend of mine
Han sa jämt: "Tänka sig.
Hur fan gick det här till? Från Wales?"
Han visade mig texterna till "Venus in Furs" och "I'm Waiting for the Man,"
och jag tyckte att det var helgjutna, välskrivna sångtexter.
Men jag sa: "Musiken backar inte upp det texterna handlar om."
Jag blev väldigt taggad och fick även Lou taggad
över möjligheterna som fanns.
Vi gick igenom alla möjliga olika kalibreringar
med trior, kvartetter, allt möjligt.
Shiny, shiny...
Han var i T-banan en dag och mötte Sterling utan skor mitt i vintern,
han hade inte sett honom sen Syracuse.
Han såg säkert Lou spela med sitt band i Syracuse
och ville vara med.
Han ville göra det. Han var redo.
Han hade spelat sen han var 15 år, han var självlärd.
Han hade alltid gitarren med på fester,
och det var hans grej. Och nu hade han chansen.
Plötsligt hade vi en gitarrist som verkligen tänkte på sina solon.
Lou och jag brukade sitta och improvisera.
Och Sterling spelade solo.
Han spelade väldigt bra, som Isley Brothers.
Han var väldigt naturlig och mild.
Att kunna kombinera R & B med Wagner kändes plötsligt möjligt.
En dag körde jag hem efter skolan
och i bilradion hördes "Not Fade Away", Stones version.
Jag stannade vid vägkanten, för det var för spännande för att fortsätta köra.
De sökte efter en trummis,
och jag sa: "Jims syster spelar trummor."
Jag körde dit Lou för att träffa henne.
Maureen var syster till en gammal vän till mig...
BERÄTTARRÖST: STERLING MORRISON
...som också hade läst på Syracuse och var vän till Lou.
Maureen hade spelat med ett tjejband på Long Island,
som upplöstes.
Så hon blev med för att spela
lite trummor,
mest på skoj.
Jag vet inte. Det var på lösa boliner.
Och när hon kom hem typ klockan fem på kvällen
satte hon på Bo Diddley-skivor
och spelade varje kväll mellan fem och midnatt.
Hon skulle bli perfekt som trummis, tänkte vi. Vilket hon var.
Det var kul, och jag var så taggad
att få chansen att spela live med andra.
Jag hade aldrig spelat med nån förut. Så det var kul.
Vårt sätt att utmana Bob Dylan
var att gå ut på scenen och improvisera olika låtar varje kväll.
Lou var expert på det.
Han kunde improvisera sångtexter om allt möjligt.
Han satte sig och spelade gitarr och jag spelade viola,
och han började på en låt.
Och fram kom en sångtext som var väldigt ovanlig.
Sen körde vi på och skapade nånting.
Man visste aldrig när Lou eller John skulle spåna iväg
och spela vem-vet-vad?
Jag kände att min roll var att finnas där
och vara redo när de kom tillbaka.
Lou bredvid mig... Det var som en ljudvägg.
Jag tittade på hans mun för att se var vi var i låten.
Jag följde Lou, helt enkelt.
Frånsett alla välskrivna sånger han skapade
var det den här improvisationen jag var intresserad av.
Starkt influerad av att komma direkt ur det undermedvetna.
Och när jag hörde Lou berätta om sin elchockterapi
blev alltihop liksom logiskt för mig.
Det gav anklang med musiken,
och det var egentligen drömmusik.
Det jag gillade mest i rock and roll-musiken som fanns då
var hur riffen upprepades,
och det gällde att skapa ett riff
som kunde existera genom hela låten.
Och drönandet hörde förstås dit.
När vi bildade The Velvet Underground
lät jag några av mina låtar få liv på det sättet, det var fantastiskt.
Jag menar, jag var ju en kille som spelade i barband.
I de flesta samarbeten gäller det...
...att lägga ihop två och två och få sju.
Det där bisarra borde inte ha existerat i den miljön.
Det fanns liksom en färdig standard
för hur man skulle vara elegant eller brutal.
Shiny, shiny, shiny boots of leather
Whiplash girlchild in the dark
Comes in bells, your servant Don't forsake him
Strike, dear mistress And cure his heart
I am tired
I am weary
I could sleep for a thousand years
A thousand dreams that would awake me
Drönandet passade in så snart "Venus in Furs" slog.
Jag visste att vi hade ett sätt att göra nåt med rock and roll
som ingen annan hade gjort.
Allt detta åstadkoms med ostämda gitarrer, vilket jag var väldigt stolt över,
för jag sa: "Du, Lou.
Ingen kommer att kunna räkna ut hur man ska göra det här."
På vissa sätt var jag överraskad av responsen i New York.
Jag trodde att vi gjort nåt som ingen annan gjorde.
Shiny leather in the dark
Jag trodde att det vi gjorde var så djärvt
att folk skulle bli helt golvade av det.
Strike, dear mistress And cure his heart
Café Bizarre, väldigt litet ställe.
Vi var väldigt glada åt att få en spelning där.
Inte så mycket folk. Ingen som dansade. Väldigt märkligt.
Några stod bortvända.
De hade en avtändande aura.
Alltså, de var läskiga.
Barbara Rubin var en i filmskapareliten i centrala stan.
Hon kände Bob Dylan väl, och Andy.
Hon jobbade hårt för att sammanföra folk.
Hon kom in på The Factory och sa att det fanns ett band i stan
som de borde komma och se.
Plötsligt var det mycket mer folk i klubben.
Gerard var The Factorys diplomatiska ansikte utåt.
Han kom till mig och sa:
"Ni är välkomna till The Factory imorgon eftermiddag."
Barbara Rubin tog dit dem, de var helt svartklädda...
...och de började spela.
De spelade "Heroin". Vi var helt...
Otroligt. Vi var helt golvade.
Det som var så uppmuntrande och inspirerande
när vi kom till The Factory var att det handlade om jobb.
Varje dag jag kom dit var han redan där,
och sa: "Hur många låtar har du skrivit?"
"Tio", sa jag. "Vad du är lat", sa han.
"Varför inte 15?"
Folk kom och gick.
Man såg bekanta ansikten som kom och gick.
Det var bara affärer.
I don't know
Just where I'm going
But I'm
Gonna try
For the kingdom if I can
'Cause it makes me feel like I'm a man
When I put a spike into my vein
And I tell you things Aren't quite the same
When I'm rushing on my run
And I feel just like Jesus' son
And I guess that I just don't know
Andy är en gudomlighet.
En utomjordisk varelse.
Han var som en far som alltid sa: "Ja, ja."
Den delen av hans karaktär fick alla att komma till The Factory.
De kände sig som hemma.
Is when the blood begins to flow
When it shoots up the dropper's neck
When I'm closing in on death
You can't help me, not you guys
Or all you sweet girls With all your sweet talk
Jag ville imponera på honom.
Han var publik. Jag längtade desperat efter publik.
Okej. Du behöver inte göra nåt.
Fortsätt med det du gör.
Bra.
Det fanns ingen regi.
Heroin
Warhol gjorde allt ljudlöst,
men hans närvaro satte saker i rörelse efter ett tag,
eftersom han inte gjorde ett ljud.
Be the death of me
Så man tvingas göra nåt.
Heroin
Titta rakt in i kameran.
BERÄTTARRÖST: AMY TAUBIN
Försök vara helt stilla. Blinka inte.
Det var en färdighet.
And then I'm better off than dead
And thank God that I just don't care
And I guess that I just don't know
Oh, and I guess that I just don't know
Heroin
Be the death of me
Vi sponsrar ett nytt band. De heter The Velvet Underground.
Eftersom jag inte riktigt tror på måleri mer,
tänkte jag att det vore ett bra sätt att kombinera...
Vi har chansen att kombinera musik och konst,
och film, tillsammans.
Vi jobbar fortfarande på liksom...
...det största diskoteket i världen.
I'm telling you
Och i princip allt i juni och den senaste tiden...
-Är det med? -Det nuvarande visar...
Det händer många bra saker...
...ifråga om affärerna.
Världen kommer upp i det här läget,
vilket betyder framgång och lycka framöver.
Och lyckohjulet som...
...indikerar mer av dina ambitioner och även
mycket nära vänner, folk som står dig nära.
Det finns inte mycket oenighet just nu.
Inga gräl eller såna saker.
Det är för att vi inte jobbar nu.
Det visar...
Karriär, affärer... ditt yrke, såna saker,
visar mycket konkurrens... alltid.
Det kommer alltid att finnas mycket konkurrens...
De flesta som kom till The Factory
kom för att kamerorna rullade.
De trodde att de kunde bli berömda, bli stjärnor.
En mycket lovande utblick. Många nya insikter.
Många nya saker som händer.
Ett ideal för kvinnlig skönhet,
och om man inte höll måttet...
Och vem kunde nånsin hålla måttet?
Det var väldigt, väldigt negativt.
Det var ingen bra plats för kvinnor.
Och man kan aldrig komma förbi det faktum att man främst värderades
för sitt utseende,
...och du vet.
En dag jobbade vi på The Factory...
BERÄTTARRÖST: BILLY NAME
...och Gerard kom just tillbaka från Europa.
Han hade en 45-varvsskiva, med en märklig röst...
That I care that you love me
I'm not saying that I care
Hon var med i La Dolce Vita.
Anita Ekberg var stjärnan,
men Nico var liksom det där okända ansiktet i filmen alla såg,
för att hon var så slående vacker.
Till slut kom Nico till New York.
Paul blev intresserad av Nico som promotor.
Paul började övertyga Andy om att man inte bara kan ha ett rockband,
för Lous utseende är inte mycket att hänga i julgranen,
och ingen vacker röst. "Man måste ha med en vacker tjej."
Andy måste nästan bönfalla Lou att gå med på det.
There she goes again
Jag vet att de var jätteirriterade i början
över att hon inte kunde hålla ton.
Det var nog John som kom på vad man skulle göra med den rösten.
Mycket av det var besynnerligt.
Hon kunde inte göra det eller det,
och plötsligt kunde hon göra allt väldigt bra.
Jag måste lära mig det där.
Plötsligt inser man behovet av publicitet,
och grejen med det här blonda isberget mitt på scenen
och alla vi andra klädda i svart.
I'll be your mirror Reflect what you are
In case you don't know
De tre eller fyra sånger hon sjöng var perfekta för henne,
och funkade inte för nån annan som försökte.
Hon var jämt mystisk för oss i bandet.
BERÄTTARRÖST: STERLING MORRISON
Vi hade inte rest mycket.
Vi var inte sofistikerade, frånsett John.
Men hon kunde sjunga.
Hon var inte där bara för att stå där och vara vacker.
Please put down your hands
'Cause I see you
Andy ville att hon skulle sjunga inuti en plexiglaslåda,
och Nico sa nej.
Hon var en seriös musiker och ville sjunga de här sångerna.
Att exponera sin skönhet...
...var helt ointressant för henne.
So you won't be afraid
When you think the night Has seen your mind
Det kanske var så Andy såg henne,
så distanserad och onåbar.
Hon ville nog inte bli superberömd.
Hon ville nog bara göra bra musik.
'Cause I see you
När man inte är berömd, blir man jämförd med andra.
Så hon blev jämförd med Marlene Dietrich eller Garbo.
-I'll be your mirror -Reflect what you are
Nu jämför man andra med henne.
-I'll be your mirror -Reflect what you are
Vi fick nåt från dem.
Vi mötte Tom Wilson som producerade Bob Dylan,
och det började röra på sig.
Vi kunde göra en skiva.
Norman Dolph kom in och gav Andy 1 500 dollar för att göra skivan.
Oj.
Vi var på jakt efter nånting.
I'm waiting for my man
Twenty-six dollars in my hand
Up to Lexington, 125
Feel sick and dirty More dead than alive
Det var fantastiskt, och jag tror faktiskt inte
att det kunde ha hänt utan Andy.
Jag vet inte om vi hade fått kontrakt
om han inte lovat göra omslaget. Eller om Nico inte varit så vacker.
Hey, white boy You chasin' our women around?
Vi repade i ett år för bananalbumet.
Andy producerade vår första skiva
på så sätt att han fanns där och andades i studion.
Men han gjorde mer än så.
Han gjorde det möjligt för oss att göra en skiva
utan att ändra på nånting, eftersom Andy Warhol var där.
PR shoes and a big straw hat
Han förstod precis vår stil
och vår kreativa sida och hur man bäst skulle få fram allt det.
Och han gav oss mycket stöd.
...gotta wait
I'm waiting for my man
Nico var förälskad i Lou. Andy var förälskad i Lou.
Pojkar och flickor, män och kvinnor, alla blev förälskade i honom.
Jag målade och tecknade redan och ville bli förstådd,
och jag sökte efter en scen
tills en vän till mig tog med deras skiva när jag var 15
och ville byta bort den, för den var inte hans stil
och jag hade en Fugs-skiva som jag ville byta bort.
Jag älskade kadensen i Lou Reeds röst.
"PR shoes and a big straw hat."
The...
Och sen Cales drönande bakom.
Och det räckte.
Vill du inte ha den här skivan? Jag tar den.
De här människorna skulle... Det första jag sa
kunde ha varit: "De här människorna skulle förstå mig."
He's got the works Gives you sweet taste
Det fanns element i det Lou gjorde...
BERÄTTARRÖST: DAVID BOWIE
...som helt enkelt var rätt. Hur han skrev sina sångtexter.
Dylan hade absolut infört en ny intelligens i poplåtskrivandet.
Men sen tog Lou det vidare till avantgardet
och det hade sina rötter i Baudelaire och Rimbaud och...
Men då ansågs det inte viktigt.
Ingen PR.
Många radiostationer vägrade spela vår musik.
"Heroin" och så... de vägrade spela dem.
Men inte heller MGM ville...
De hade kommit fram till att Mothers of Invention
var bättre att satsa på, och de blev aldrig stora.
De nästan signade oss för att få oss bort från gatorna.
Until tomorrow, but that's just Some other time
I'm waiting for my man
Walk it home
Oh, it's all right
Vi har alla kommit hit tillsammans.
Andy Warhol, poeten Gerard Malanga.
Där borta, om ni rör kameran, ser ni Ed Sanders
i rock and roll-gruppen som kallas The Fugs.
Peter Orlovsky är poet och sjunger även indiska mantra.
Jonas Mekas filmar, vilket han gör just nu.
Bara i New York-området
fanns typ 30, 40 olika konstnärer
som gjorde nåt utöver sin egen konstform
och inkluderade andra konstformer.
Så vi organiserade den första festivalen av det slaget...
...som en översikt av vad som hände
inom de utvidgade konstarterna och filmkonsten.
Det var i november, december 1965.
1966 hyrde jag en biograf på 41th Street,
vid Times Square, och vi fortsatte där.
Det var där Chelsea Girls hade premiär, många av Warhols filmer.
Teenage Mary said to Uncle Dave
"I sold my soul, must be saved
Vi beslöt att göra nåt med multimedia...
BERÄTTARRÖST: BILLY NAME
...och det pågick i några veckor och kallades "Andy Warhol's Up-Tight".
Affischnamnen var The Velvet Underground och Gerard Malanga
och Mary Woronov som dansade och så.
Run, run, run, run, run Gypsy death to you
Tell you whatcha do
För att förbereda oss för det...
...filmade vi Velvet Underground och Nico i The Factory,
och sen, när de uppträdde live
på scenen i cinemateket, projicerade vi filmen på dem.
Went to sell her soul, she wasn't high
Didn't know, thinks she could buy it
Ibland var Dom Polski på Saint Mark's Place
i East Village ledig som spelplats,
och vi tog över den i en månad
och utvidgade "Andy Warhol's Up-Tight" till "Exploding Plastic Inevitable".
Det var tidigare polackernas nationalhem.
Nu är det Dom, centrum för nattlivet i East Village.
Musik av Nico och The Velvet Underground.
"The Exploding Plastic Inevitable",
designad av popkonstikonen Andy Warhol och med hans stjärnskott för året.
Hennes sångstil är, um, ovanlig.
ANDY HAR NÅT FÖR ALLA!
Andy har ett rockband som kallas The Velvet Underground.
Hans idé för ett diskotek är att ta en danslokal,
låta musikerna spela,
visa flera filmer samtidigt,
låta lampor i olika färger spela medan folk dansar eller tittar på.
Häftigt.
Jag var Nicos gitarrist vid hennes uppträdanden på Dom.
Jag hade även ett nummer i inledningen.
Jag hade inte gjort nån skiva, jag var inget dragplåster alls.
Jag spelade bara ett nummer.
Men folk kom inte dit förrän Andy kom dit.
Han var dragplåstret.
På läktaren satte Andy upp projektorerna,
och det fanns gel och färger och stroboskop.
Eftersom ingen visste hur man skötte strålkastarna,
lät vi publiken använda dem.
Så vi tjänade aldrig några pengar,
för de hade jämt sönder dem, eller de föll ner från läktaren,
och Andys teknik var nåt i stil med:
"Vem vet hur man sköter strålkastarna? Kan du sköta strålkastarna?"
Folk såg på hans filmer,
men det var svårt, för det fanns ingen story.
Så man visste inte riktigt. "Är det verkligt eller påhittat?"
Och vi vet inte. Så det var hypnotiskt.
Där uppe samlades kända personer.
Folk som Walter Cronkite och Jackie Kennedy,
och många från societeten kom dit för Andys skull
och för hans kontakter med konstsamlarna på Central Park West.
Fantastiska personer kom dit och dansade.
Nureyev kom och dansade.
Hela New York City Ballet kom och dansade.
Jag tror inte att de kom dit
för att utgöra en spektakulär attraktion på scenen.
De kom för att nåt fantastiskt hände med musiken
och Lous sånger.
Barbara Rubin, som upptäckte dem av rätt skäl,
var den som började projicera de där jävla prickarna på dem
när de spelade, som om de inte var nog att titta på.
Jag sa: "Lou, varför gör de så här med er?"
Och han ryckte förstås på axlarna och sa:
"Andy vill ha det så, och vi hör ju ihop."
Efter att vi spelat i cirka tre veckor åkte vi ut och turnerade.
Vi spelade ofta vid konstutställningar,
dit de inbjudit Andy, och vi var väl utställningsobjektet.
Folk skyndade därifrån, där fanns rikt societetsfolk...
NEW YORKS SÄLLSKAP FÖR KLINISK PSYKIATRI
...och konstnärer och andra, och...
...de ville inte höra ett band, särskilt inte ett band som vi.
RUTGERS UNIVERSITY FILMSÄLLSKAP
Jag hade sett Exploding Plastic Inevitable Show
med Velvet Underground på Dom i New York redan.
Men när jag var här och hörde att de skulle komma hit
till Provincetown där jag bodde...
Det var på Chrysler Museum. Det bokades som konst.
Det var inte ens fullsatt. Folk fattade inte.
Det var så bisarrt att föreställa sig dem
komma vid kulmen för hippietiden och så,
fast de var raka motsatsen.
Jag vet att vi fick många fans bland dem,
men vi brukade skoja och säga: "Hur många gick härifrån?
Jaså, ungefär hälften. Då var vi bra ikväll."
Det var inte bara ljud...
BERÄTTARRÖST: NICO
...utan det slags musik man kan höra när...
...det stormar utanför.
Sen bokade Paul in oss på västkusten.
Monday, Monday
So good to me
Musikaliskt sett var västkusten
en organiserad kraft som försökte dominera popen.
It was all I hoped it would be
Jag minns att vi skulle hyra bil från flygplatsen.
BERÄTTARRÖST: STERLING MORRISON
Jag satte på bilradion och "Monday, Monday" spelade.
Jag sa: "Jag vet inte.
Vi kanske inte är redo för sånt här än."
Vi kom till Los Angeles,
och första gången vi märkte att vi var annorlunda
var när vi kom till det kända Tropicana Motel.
Vi var klädda i svart, påbyltade,
och satt där vid poolen.
Jag menar, det såg jättefånigt ut.
Utom Gerard. Han var på rummet och satte på nån.
Sunday morning
Brings the dawning
It's just a restless feeling By my side
Vi hade aldrig varit på västkusten,
och det var märkligt, det slog oss att alla var så sunda.
Deras uppfattning om en ljusshow var en projicerad bild av Buddha på väggen.
När vi kom till Kalifornien var det till The Trip och de hade en scen.
Vad sätter man på scenen? Gerard och mig.
Vi gjorde en föreställning för att locka folk att se Velvet.
It's nothing at all
Och de satte upp Frank Zappa som artist,
och Mothers of Invention. Och vi föraktade dem.
Vi tyckte att de var allt som västkusten var.
De var hippies. Vi avskydde hippies.
Jag menar, flower power, bränna behåar.
"Vad fan är det för fel på er?"
Vi avskydde det där larvet med "kärlek och fred". Skärp er.
Och fri kärlek och...
"Alla är underbara och jag älskar alla. Visst är jag härlig?"
Alla vill ha fred på jorden och inte bli skjuten i huvudet och så,
men man förändrar inte folk genom att ge en blomma
till nån tönt som vill skjuta en.
De borde ha...
...hjälpt hemlösa eller... gjort nåt.
Gör nåt åt det. Gå inte omkring med blommor i håret.
Man såg bort ifrån hur viktig fara är,
och att om man är i den där världen
inser man inte vad fara egentligen är.
Människosläktet var kört...
...och de blev utnyttjade av samhället.
Men man deppar inte och går ner sig för det.
Man blir stark,
och man blir emot en massa saker som andra inte är emot.
Man är inte...
Och det är där konstnären kommer in,
för han tillhör inte samhället.
Han är annorlunda.
Det går inte att beskriva känslan att dansa rock,
och det kanske är därför så många unga samlas här varje helg
för att se vad Bill Graham och Fillmore West är för nåt.
Folk är trevliga här. Här finns joie.
Här finns en viss esprit som inte finns i andra städer,
till exempel, New York, Chicago, Detroit,
där allt är ganska hårt, rakt på.
Oj vad han ogillade oss.
När vi gick ut på scen
stod han där och sa: "Jag hoppas att ni gör fiasko, era jävlar."
Så varför bad du oss... Varför bokade du oss?
Han var nog väldigt avundsjuk och sur,
för han påstod sig vara först med multimedia,
och det var pinsamt jämfört med det Andy hade skapat. Verkligen.
Och vi fick recensioner.
"The Velvet Underground borde grävas ner,
djupt under jorden."
"ERSÄTTER INGET UTOM SJÄLVMORD."
Så sa, vad heter hon, Cher.
Vi återvände till New York och tänkte fortsätta på Dom.
Men det kunde vi inte. "Varför?"
Han hade sålt hyreskontraktet till Al Grossman,
Dylans manager, och Dylan kallade nu stället The Balloon Farm.
Så vi var utkastade.
Here she comes now
She's gone, gone, gone
Det andra albumet kom ut, och då märkte man
effekterna av vår turné.
Och all aggression. Och det skildrade verkligen...
Det skildrade verkligen allt som pågick i bandet.
Det blev allt svårare för oss
att samarbeta.
-I know that she's long dead and gone -Heard her call my name
-Still, it ain't the same -Heard her call my name
Oh, when I wake up in this morning Mama
-I heard her call my name -Heard her call my name
Troligen det speedigaste album vi gjorde. Verkligen högt tryck.
Ljudteknikern gick.
En av ljudteknikerna sa: "Jag behöver inte lyssna på det här.
Jag trycker på "inspelning" och går. Kom och hämta mig när ni är klara."
-White light -White light goin', messin' up my mind
-White light -And don't you know
-It's gonna make me go blind -White heat
Aw, white heat It tickle me down to my toes
-White light -Oh, have mercy
Alla låtarna på det andra albumet
var improviserade och aggressiva.
Det var typ rent amfetamin.
Aw, white heat It tickle me down to my toes
Vi pratade inte med varandra.
Alla sköt upp sina ljudkontroller.
Det blev bara högre och högre.
"Vem spelar högst nu?" Det var barnsligt.
Om vi inte improviserar driver vi varandra till vansinne.
Det visade sig att vi gjorde det i alla fall.
Men improvisation hjälpte på turnéerna,
eftersom man inte behövde spela sången likadant om och om igen.
Samarbetet höll på att bryta ihop.
White light moved in me Through my brain
-White light -White light goin'
-Makin' you go insane -White heat
Aw, white heat It tickles me down to my toes
TYSTNAD SÄNDNING
Det var aldrig meningen att Nico skulle ingå i bandet permanent.
Vi trodde att det var nåt temporärt.
Here's Room 546
It's enough to make you sick
Brigid's all wrapped up in foil
You wonder if
Nico gjorde allt vi bad henne om i bandet,
men jag tror att innerst inne
var det nåt annat hon ville göra.
Hon satt alltid och skrev lyrik och poesi.
Nåt drog henne alltid bort från det kollektiva arbetet.
Hon var en vandrare.
Hon vandrade in i en situation, och sen vandrade hon tyst ut igen.
Magic marker row
You wonder just
How high they go
Here they come now
Och efter allt det där,
blev Lou plötsligt som galen.
Han avskedade Andy,
och Andy kallade honom en råtta.
Allt skedde bakom lyckta dörrar.
Jag visste inte att Lou hade sparkat Andy.
Folk trodde att Andy Warhol var ledgitarrist,
och det gjorde det lite svårt när vi lämnade vår store ledare.
ANDY WARHOL KÄMPAR FÖR LIVET
Den här låten heter "Sister Ray".
Den handlar om några drugor.
Den ena heter Duck och den andra heter Sally.
Duck and Sally inside
Searching for the down pipe
Who're staring at Miss Rayon
Who's licking up her pig pen
I'm searching for my mainline
I couldn't hit it sideways
Harvardprofessorer, modeller från New York,
vanliga ungdomsbrottslingar,
du vet, MC-gäng,
nördar som jag.
Grateful Dead-fans. Många var fans till båda banden.
Vi började inse att vi hade en fanbas.
Och det var förstås trevligt,
särskilt i Boston, för vi spelade där så ofta.
Jag såg dem mellan 60 och 70 gånger.
Jag kände mig emotionellt fri för att jag hörde musik
som jag insåg inte lät som nåt annat.
De kom in i ett visst sound, och sen aldrig mer.
Det var det som var spännande.
Oh, do it, yeah, just like
Yeah, just like Sister Ray said
Det var inte bara nytt, utan radikalt annorlunda.
Det var halvlångsam eller långsam musik som inte var rock and roll.
Det var märkliga melodier.
Man kunde se dem uppträda,
och det fanns övertoner man inte kunde förklara.
Man kunde höra...
Sen hörde man en elgitarr över det.
Och så hörde man basen.
Men det fanns andra ljud i rummet,
och man kunde se sig omkring och bara...
Varifrån kommer det där?
Det var ett gruppljud.
Det var ofta en lång version av "Sister Ray"
och fem sekunder efteråt.
De fem sekunderna efteråt säger mycket om hur det var att se dem.
Plötsligt kunde börja...
Sen alla olika keyboardpartier.
Sen var det... en massa olika saker. Trummorna.
Och plötsligt...
Det slutade tvärt, och publiken
var dödstyst i en...
...fem, och sen applåderade de.
The Velvet Underground hade hypnotiserat dem ännu en gång.
Här är jag vid Boston Tea Party,
Velvet Underground plockar fram förstärkarna
och börjar göra sig i ordning. Jag såg dem stämma instrumenten.
Jag ställde frågor.
Jag sa: "Varför använder ni bara fuzztonen i den passagen?
Och: "Och det där ljudet?"
Han sa: "Det där ljudet är många olika saker."
Det var Sterling Morrison som lärde mig spela gitarr.
Friheten jag kände gjorde mig mindre bunden till high school,
mindre bunden till konventioner hos annan musik,
och det hjälpte mig hur jag skulle skapa egen musik.
Såna var de. De var generösa.
I varje fall mot mig. De lät mig öppna en show åt dem en gång.
Så fast det fanns spänningar inom bandet,
fick jag hänga där.
De visste att jag inte skulle snacka.
Men man kunde känna en spänning.
Men jag blev väldigt chockad när det var så extremt
att John Cale inte längre var med i bandet.
Det slog gnistor mellan de tre killarna.
Jag orkade knappt gå på repetition, så jobbigt var det.
De kanske grälade om själva musiken.
Och Lou kunde vara väldigt kinkig
eller för bestämmande och gav order åt andra.
Det fanns alltid där.
Lou ville vara den som bestämde.
Det gick inte att få honom nöjd.
Vad jag än gjorde...
Om man försökte vara trevlig hatade han en bara mer. Han var...
Om man föreslog nånting avvisade han det direkt.
Han var en plågad människa.
Men jag måste säga att John Cale också kunde explodera.
Han gjorde det otrevligt att vara nära honom,
om han inte mådde bra.
Och han var mörk.
Vi förstod vad vi stod för, hur allt annat var,
och hur mycket förakt vi hade för allt annat.
Och till slut, tyvärr,
föraktade vi varandra också.
Till slut sa man bara: "Jag skiter i det här.
Vi löser inte våra problem genom att bete oss så här.
Och ingen annan kommer att hjälpa oss med det."
Och vi lät ingen annan säga åt oss vad vi skulle göra.
Utan alla de där drogerna hade vi jobbat mot ett mål.
Det var tid att ta ett steg bakåt...
...för förtroendet var borta.
Lou var nog avundsjuk.
BERÄTTARRÖST: STERLING MORRISON
Jag såg det som anledningen.
Lou ställde ett ultimatum, om inte John slutade, skulle han sluta.
Han kallade på Sterling och mig, och vi möttes i ett kafé eller nåt,
och han sa det.
Han kunde inte jobba med John längre,
och vi fick välja mellan honom eller John.
Sterling kom hem till mig och sa: "Jag har just pratat med Lou."
Jag sa: "Ja, vi måste börja repa.
Vi ska åka till Cleveland i helgen."
Han sa: "Tja, nej. Vi ska åka, men inte du."
Jag sa: "Vad snackar du om?"
Han sa: "Lou skickade mig hit för att säga att
om du följer med, hoppar han av."
Och det var det.
Nu var det så där igen,
och man undrade vad tusan som skulle hända härnäst.
Jag tänkte: "Jag får börja med produktionen."
Det var förkrossande för mig, för vid den punkten
hade bandet lärt mig att förstå livet.
Ljuden de skapade hjälpte mig att bygga ett drömlandskap.
Deras tonfärger...
För mig var det som att vara i närvaro av Michelangelo.
Lou ville verkligen få framgång.
Verklig framgång.
Han kanske ville göra det mindre avantgardistiskt, eller vad det heter.
Mer normalt.
Då kör vi. På ett.
She's over by the corner
Doug Yule blev med, och vad jag minns
lärde han sig många sånger väldigt fort.
Och han är i sig själv en väldigt noggrann och seriös musiker.
Och med sin egen harmoniska känsla tillförde han nåt nytt.
Skillnaden var djupgående.
Jag tyckte än att vi var ett bra band,
och Doug hade egna saker att tillföra bandet,
men ingen kunde ersätta Cale.
Don't you know something? She sent 'em right back
All right
God kväll.
Vi är ert lokala Velvet Underground,
och jag är glad att se er.
Tack.
Vi är särskilt glada över att folk fann tid
att gå ut och ha kul med lite rock and roll.
De spelade väldigt lugnt.
De började spela mycket lugnare då.
Sometimes I feel so happy
Sometimes I feel so sad
Sometimes I feel so happy
But mostly you just make me mad
Baby, you just make me mad
Linger on
Your pale blue eyes
Linger on
Your pale blue eyes
Det låg en viss teori bakom, en teori om rymd.
Det fanns luft i alla låtar.
BERÄTTARRÖST: LOU REED
Vi la inte till saker, utan vi tog ut saker,
vilket är motsatsen till hur alla andra jobbar.
Vi lägger aldrig till instrument eller tar in extrafolk för sessionerna.
Vi gör i princip ingenting som vi inte kan återskapa på scenen.
Det tredje albumet, det grå albumet... vi spelade i LA...
BERÄTTARRÖST: DOUG YULE
...och Steve sa: "Ändrade planer.
Vi stannar en vecka till och gör ett album."
Candy says
"I've come to hate my body
And all that it requires...
"Candy Says" har sitt eget slags spänning.
Den handlar om nån som säger: "Jag har kommit att hata min kropp
och allt den kräver här i världen."
Och med all vacker musik som spelas,
börjar man tänka: "Vad är det här om?"
Sen handlar hela tredje albumet om just det.
Over my shoulder
What do you think I'd see
Jag visste inte att jag skulle sjunga den förrän vi spelade in rösterna
och han sjöng en vers och sa: "Ta och sjung en du också.
Det är kul att inte sjunga jämt, att kunna slappna av,
spela gitarr och inte jämt vara huvudvokalisten."
Det här är en låt som jag först hade tänkt
sjunga själv med spotlight och guldlaméklänning.
Sen tänkte jag: "Tja...
Jag vet inte om de är redo för det."
Så vi tog fram gamla Maureen,
för hon är mer trovärdig än jag i den rollen.
Det är vår sista sång för ikväll.
Den heter "After Hours".
If you close the door
And say hello to never
Jag var livrädd.
Jag brukade aldrig sjunga, och tänkte: "Jag klarar inte det här,"
Vi var tvungna att skicka ut Sterling ur rummet,
för att han skrattade åt mig.
I'd never have to see the day again
Jag sa till Lou: "Jag vill bara sjunga live om det är ett önskemål",
för jag hoppades att ingen skulle önska det.
Typ två föreställningar senare var vi i Texas
och nån önskade det, och jag kom igenom det, så...
And drink a toast to never
När de spelade på Boston Tea Party och Maureen kom fram och sjöng,
var det många som inte direkt var fans till bandet,
värstingar som sa: "Vilka är de här?
Inget gitarrsolo med Jimmy Page, vad är det här för skit?"
Plötsligt kom Maureen Tucker fram
och sjöng: "Om du stänger dörren",
och alla... hon nådde alla.
Tack.
Jenny said When she was just five years old
There was nothing happening at all
Every time she puts on the radio
There was nothing going down at all
Not at all
Then one fine morning she puts on A New York station
You know, she don't believe What she heard at all
She started shaking To that fine, fine music
You know her life was saved By rock and roll
Despite all the amputation
You know you could just go out And dance to the rock and roll station
-And it was all right -It was all right
-Hey, baby, you know it was all right -It was all right
Like Jenny said When she was just about five years old
Hey, you know There's nothing happening at all
Om jag ångrar nåt så är det att jag borde vägrat göra Loaded
förrän Maureen kunde spela igen.
Loaded spelades in i april 1970, tror jag.
Jag var gravid och för tjock att nå trummorna,
så jag kunde inte spela.
Jag var besviken, för det fanns flera låtar där
där jag behövdes, tror jag.
Det var stor skillnad.
Maureen var inte med, Sterling...
...slutade komma efter ett tag. Jag spelade mycket gitarr på Loaded.
Det var väldigt frustrerande för honom
att sitta i timmar i kontrollrummet,
medan vi jobbade igenom varenda liten detalj.
Jag visste att de gjorde skivor, men jag träffade aldrig Doug.
Jag...
Det var inte min angelägenhet längre.
Det gjorde Lou mycket klart för mig.
De var unika alldeles i början.
Varenda medlem bidrog på sitt eget sätt.
Men nu var de ett vanligt rockband,
och de hade en lysande och kreativ person som bestämde allt.
Lou skrev massor av popsånger.
Han började finna sin egen stil.
BERÄTTARRÖST: TONY CONRAD
Pop löste upp finkultur. Det var Lous bidrag.
Det bubblade ut från Long Island.
Det smälte kristallstrukturen, vilket var precis vad vi ville.
Standing on the corner
Suitcase in my hand
Jack is in his corset Jane is in her vest
And me, I'm in a rock and roll band
Riding in a Stutz Bear Cat, Jim
You know, those were different times
Oh, all the poets They studied rules of verse
And those ladies They rolled their eyes
Sweet Jane
Det är fantastiskt att vi kan spela sån här musik inför publik.
Det tänder mig att det tänder dem.
And Jane, she is a clerk
Vi har inget budskap eller vill protestera mot nåt,
eller nåt att säga nån annan.
And when When they come home from work
Han visste om sin begåvning.
Han visste att han var en jättebra gitarrist och låtskrivare.
Men vi var inte i närheten av vad han hoppades uppnå.
Och för fasen... när ska det hända?
But anyone who ever had a heart
Oh, they wouldn't turn around And break it
And anyone who ever played a part
Oh, they wouldn't turn around And hate it
Sweet Jane
Sen kom spelningen på Max's.
Han körde fast totalt.
Here comes the ocean
And the waves down by the sea
Att tänka sig att efter fem år,
spelade de där uppe på Max's med ett mycket mindre band.
And the waves, where have they been?
Han mumlade, kom knappt igenom spelningen.
Han hade inte kul alls.
It could just drive me crazy
Jag beslutade att fortsätta studera.
Komma bort ifrån allt det där.
Han ville inte berätta för oss.
Han flydde inte, men när vi gick in på flygplatsen
sa han slutligen: "Jag följer inte med."
Han gjorde så, sa han till mig,
för att han var rädd att bli övertalad.
Moe skulle gråta. Nej.
Det var som att få en kniv i hjärtat av honom, sa Moe.
...of the land
That has been down by the sea
Jag såg dem på Max's, och spelningen var över
och Lou gick mot utgången.
Jag sa: "Hallå, Lou." Han fortsatte gå, väldigt snabbt.
Sen sa nån: "Han har hoppat av bandet."
Down by the sea
Han slutade. Bara så där. Det var över.
Here comes the ocean and the waves
Down by the shore
Here comes the ocean
And the waves...
När han lämnade bandet bodde han hemma hos sina föräldrar
i ungefär ett och ett halvt år.
Han försökte väl bringa reda i tankarna.
Det hade varit stora problem med ledningen.
Jag åkte iväg och slickade såren.
När jag gick i skolan sa min mamma:
"Du borde lära dig maskinskrivning, så du har ett yrke att falla tillbaka på."
I am a lazy son I never get things done
Made up mostly of water
And here
Come the waves
Down by the shore
De hade lyst så starkt
att inget utrymme kunde rymma en sån stor mängd ljus.
Man behöver fysik för att beskriva det bandet under dess storhetstid.
Here come the waves
Där fanns entropi.
Here come the waves
Hallå? Ja.
Det är Barbara.
Hej, är det nåt på gång?
Bra.
Var inte dum. Kom hit med nåt fort.
Vi hörs snart.
Gillar du färgerna i det där?
De är väldigt märkliga.
Det är foto... foton eller...
-Nej, det är målningar. -De är fina.
Där är en av Velvet Underground.
Visst är det fantastiskt?
Det är verkligen fantastiskt.
Vem är det där?
-Det är Sterling. -Jaså.
Det missade jag.
Träffas ni fortfarande?
Ja, jag träffade Maureen i förra veckan.
Ja, hon är dataprogrammerare nu.
-Ja. Hon jobbar i en fabrik. -Vad...
-I flera bemärkelser. -Jaså?
IBM. Hon har ett barn.
Har du nån kontakt med John? John Cale?
Ja, jag hörde från honom häromdagen.
Vad gör... Han skriver fortfarande förstås, men...
Han jobbar åt Island Records och...
Jaså, åt Island? Jag visste inte...
Han jobbade åt Warner Brothers, nu är han hos Island.
22 FEBRUARI 1987 DOG ANDY WARHOL EFTER EN OPERATION.
Det tog ett tag att nå hit.
HAN VAR 58 ÅR GAMMAL.
18 JULI 1988 DOG NICO AV HJÄRNBLÖDNING HON VAR 49 ÅR GAMMAL.
I don't know just where I'm going
30 AUGUSTI 1995 DOG STERLING MORRISON AV NON-HODGKINS LYMFOM.
But I'm going to try
HAN VAR 53 ÅR GAMMAL.
For the kingdom if I can
27 OKTOBER 2013 DOG LOU REED AV EN LEVERSJUKDOM, 71 ÅR GAMMAL.
'Cause it makes me feel like I'm a man When I put a spike into my vein
Oh, I tell you Things aren't quite the same
When I'm rushing on my run
And I feel just like Jesus' son
And I guess I just don't know
And I guess that I just don't know
I
Don't know
I've decided a couple of things
But I
Know that I'm
Gonna try and negate my life
'Cause when the blood begins to flow
When it shoots up the dropper's neck
When I'm closing in on death
You can't help me
Not you guys Or all you sweet pretty girls
With all your sweet pretty talk
You can all go take a walk
And I guess I just don't know
And I guess that I just don't know
LÅTSKRIVARE, MUSIKER, FÖRFATTARE
SLÄPPTE 22 STUDIOALBUM OCH 9 LIVEALBUM
LÅTSKRIVARE, MUSIKER, PRODUCENT
HAR SLÄPPT 16 STUDIO- OCH 6 LIVEALBUM.
HAN TURNERAR FORTFARANDE OCH BOR I LA.
STERLING MORRISON, MUSIKER, DOKTORERADE OCH BLEV
LÄRARE I MEDELTIDSSTUDIER VID UNIVERSITY OF TEXAS, AUSTIN
MAUREEN TUCKER, LÅTSKRIVARE, MUSIKER, HAR SLÄPPT 4 STUDIOALBUM
SOM SOLOARTIST OCH BOR I SÖDRA GEORGIA.
NICO LÅTSKRIVARE OCH MUSIKER,
SLÄPPTE 6 ALBUM SOM SOLOARTIST.
DOUG YULE - MUSIKER,
HAR SLÄPPT 1 LIVEALBUM SOM SOLOARTIST OCH BOR I SEATTLE.
MERRILL REED-WEINER - LOU REEDS SYSTER, ÄR PSYKOTERAPEUT
OCH BOR PÅ LONG ISLAND, NEW YORK.
ALLAN HYMAN - STUDIEKAMRAT TILL LOU OCH MEDLEM I BANDET,
BOR PÅ LONG ISLAND, NEW YORK.
HENRY FLYNT - KOMPOSITÖR, MUSIKER, FILOSOF OCH FÖRFATTARE,
BOR I NEW YORK CITY.
KOMPOSITÖR, MUSIKER, FÖRFATTARE, GRUNDARE AV THEATHRE
OF ETERNAL MUSIC OCH DREAM SYNDICATE, BOR I NEW YORK.
KONSTNÄR, MUSIKER OCH MEDLEM I THEATRE OF ETERNAL MUSIC
OCH DREAM SYNDICATE, BOR I NEW YORK.
RICHARD MISHKIN - STUDIEKAMRAT TILL LOU OCH MED I HANS BAND, BOR I NEW YORK.
SHELLEY CORWIN LOU REEDS FLICKVÄN PÅ COLLEGE,
ÄR KONSTNÄR OCH BOR I SÖDRA KALIFORNIEN.
DANNY FIELDS - MANAGER OCH PUBLICIST, BOR I NEW YORK OCH LONDON.
AMY TAUBIN - SKÅDESPELERSKA, BESÖKARE PÅ THE FACTORY,
ÄR FILMKRITIKER OCH BOR I NEW YORK.
TERRY PHILIPS - MUSIKER OCH CHEF FÖR PICKWICK RECORDS,
BOR I NEW YORK.
MARTHA MORRISON - STERLING MORRISONS FRU, JOBBADE PÅ VASSAR
OCH BOR I NEW YORK.
MARY WORONOV - WARHOLS SUPERAKTRIS OCH FÖRFATTARE, BOR I LA.
JACKSON BROWNE - LÅTSKRIVARE, MUSIKER OCH MILJÖKÄMPE, BOR I LA.
LÅTSKRIVARE, MUSIKER, GRUNDARE AV MODERN LOVERS,
BOR I NORRA KALIFORNIEN.
JOHN WATERS - FILMSKAPARE, FÖRFATTARE, SKÅDESPELARE OCH KONSTNÄR,
BOR I BALTIMORE, SAN FRANCISCO, OCH PROVINCETOWN.
JOSEPH FREEMAN TONÅRIG ASSISTENT TILL WARHOL,
BOR I NEW YORK.
DELMORE SCHWARTZ VAR FÖRFATTARE, POET
OCH LÄRARE VID SYRACUSE UNIVERSITY.
TONY CONRAD VAR EXPERIMENTELL FILMSKAPARE OCH MUSIKER
OCH MEDLEM AV THE PRIMITIVES
MED LOU REED OCH JOHN CALE.
BILLY NAME (BILLY LINICH) VAR WARHOLS MEDARBETARE, FOTOGRAF
OCH ALLT-I-ALLO VID THE FACTORY.
DAVID BOWIE VAR LÅTSKRIVARE, MUSIKER, SKÅDESPELARE,
PRODUCERADE LOU REEDS GENOMBROTTSALBUM, TRANSFORMER
TILL MINNE AV JONAS MEKAS FILMSKAPARE, KONSTNÄR
OCH GRUNDARE AV ANTHOLOGY FILM ARCHIVES,
OCH ÄGNADE SITT LIV ÅT AMERIKANSK AVANTGARDEFILM.
And what costume Shall the poor girl wear
To all tomorrow's parties?
A hand-me-down dress From who-knows-where
To all tomorrow's parties
And where will she go And what shall she do
When midnight comes around?
She'll turn once more To Sunday's clown
And cry behind the door
And what costume shall The poor girl wear
To all tomorrow's parties?
Why silks and linens Of yesterday's gowns
To all tomorrow's parties?
And what will she do With Thursday's rags
When Monday comes around?
She'll turn once more To Sunday's clown
And cry behind the door
And what costume shall The poor girl wear
To all tomorrow's parties?
For Thursday's child is Sunday's clown
For whom none will go mourning
A blackened shroud A hand-me-down gown
Of rags and silks, a costume
Fit for one who sits and cries
For all tomorrow's parties
Undertexter: Bengt-Ove Andersson