Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
BLOD
BADEVÆRELSE
BLOD
POLITI
KVINDERNE OG MORDEREN
FØRSTE AKT - JAGTEN PÅ MORDEREN
Natten til den 8. juli 1995
sov jeg virkelig dårligt.
Jeg vågnede kl. 5:30
og følte mig angst.
Jeg kan ikke helt beskrive det,
men det var en virkelig intens og voldelig fornemmelse.
Jeg så på uret
og ventede til kl. 8:30,
før jeg ringede til Hélène.
Og så skete der noget usædvanligt.
En mand svarede.
Jeg troede, jeg havde ringet forkert, så jeg lagde på.
Jeg ringede tilbage og fik igen en mand.
Jeg spurgte: "Hvad sker der?" Han var brandmand.
Og så husker jeg,
at jeg sagde: "Lad mig tale med min datter.
Hvad sker der?"
Og manden sagde…
Jeg kan stadig høre hans stemme:
"Du kan ikke tale med hende."
-"Er det slut?" -"Ja, det er slut."
ØSTPARIS - BOBIGNY
På vej til Paris stoppede vi
på alle rastepladserne for at ringe.
Ingen svarede.
Vi kørte alle de kilometer
uden at vide det.
Der var kun den mand, der havde sagt:
"Ja, det er slut." Punktum.
Vi fulgte politibilen
til den berømte politigård på Quai des Orfèvres 36.
Jeg spurgte selvfølgelig, hvad der var sket.
FØRSTE ETAGE UDEN FOR OFFERETS HOVEDDØR
Jeg følte et stik i hjertet.
Lige her.
KNIVEN
BLOD - BORD - KNIV
INDGANG - SOVEVÆRELSE
PUDE - BEVIS NR. 1 - SENG
27 ÅR - PSYKOLOGISTUDERENDE
8. JULI 1995
JEG VIL IKKE LYVE FOR DIG,
JEG SOV HELLER IKKE NATTEN MELLEM DEN 7. OG 8. JULI
PARIS POLITIGÅRD
LANDSPOLITIET - ET JOB FOR EN MAND
Min far og bedstefar var politimænd.
Men jeg må indrømme,
at jeg altid har været tiltrukket
af aktive arbejdsstillinger.
BETJENT I SKØRT FANGER KVÆLEREN
Jeg har aldrig klædt mig som en mand.
"POLITI-KVINDE"
Jeg var den første kvinde til at lede kriminalpolitiet.
Det er en eliteenhed, Frankrigs bedste,
hvad angår efterforskning.
FRUEN PÅ POLITIGÅRDEN
Jeg fik ledelsen af kriminalpolitiet i februar 1996.
KRIMINALPOLITI
Kriminalpolitiet fortalte mig straks
om mordene på nogle unge kvinder.
De smækkede en stak filer på mit bord og bad mig komme i gang.
To sager skilte sig straks ud:
Agnès Nijkamp.
SOVEVÆRELSE - AGNÈS NIJKAMPS LIG
32 ÅR - INDRETNINGSARKITEKT
Den anden sag var Hélène Frinkings.
Hun var blevet myrdet
under forhold, der lignede dem
i Nijkamp-sagen.
Hendes lig havde
stort set de samme sår.
Vi ville fange den skiderik, der havde gjort det.
Vi ville hævne dem.
Lad os sige det lige ud.
Det er ens motivation. Det gælder for alle, ikke kun mig.
Det bliver en personlig mission.
Med andre ord
var det enten ham eller os. Vi måtte vinde. Vi måtte fange ham.
OFFER: HÉLÈNE FRINKING FØDT 02/12/67 I HOLLAND
Hélène var nummer fire ud af seks børn.
Jeg var meget påvirket af solen.
Hélène står for Helios, solen.
I 1995 var hun 27 år.
Hun ville tage til Paris for at studere psykologi.
TO HVIDE MÆRKER
I Frinking-sagen
var vi heldige at have noget dna.
Det samme gjaldt Nijkamp.
Der blev fundet sæd på hendes lig.
KRIMINALPOLITI
Så modtog jeg en vidneerklæring.
Elisabeth var et offer,
der var undsluppet sin overfaldsmand.
SLAGTERKNIV - HALS
Han bandt og kneblede hende.
Da han ville slukke lyset,
som var ovenpå, for lejligheden var på to etager,
slap hun ud af soveværelset
på stueetagen.
Hun nåede at komme fri og flygte.
Hun var et vigtigt vidne i efterforskningen.
23 ÅR - ERGOTERAPEUT
Vi havde også dna,
fordi han røg, og vi fandt et Winston-cigaretskod.
Vi kunne forbinde de tre sager,
eftersom dna'et matchede.
MANDLIGT DNA
Dna'et blev mærket "SK" for serial killer,
fordi de tre gerningssteder var forbundet.
Men til forskel fra briterne, der allerede havde en database,
havde vi ikke én.
Havde vi haft en database,
havde vi måske allerede arresteret og identificeret ham.
Men nej.
MANDLIGT DNA (UKENDT)
Jeg hørte, at der var en overlevende.
En pige ved navn Elisabeth.
Før mordet på Hélène
var det lykkedes hende at flygte fra den samme voldsmand.
Dna'et var det samme. Det var utroligt.
Hendes vidneudsagn var en stor hjælp.
Hun hjalp til med at udforme
en polititegning.
Hun beskrev en nordafrikansk mand.
Hun var godt tilfreds med denne tegning.
Det var virkelig sådan, hun så ham.
Han var karseklippet, så vi tjekkede soldater,
fængsler, Fremmedlegionen, brandmænd, politiet. Han var atletisk.
Du kender typen.
Muskuløs.
Vi bemærkede også, at kvinderne blev angrebet
om aftenen eller om natten.
Så vi undersøgte natarbejdere.
Vi tjekkede taxachauffører og så videre.
Alt, der svarede til vores observationer
og den unge kvindes vidneudsagn.
Hun var faktisk meget modig.
Hun var med enheden rundt i Paris.
Især i det 11. arrondissement
for at se, om de stødte ind i ham.
FODAFTRYK I BLOD
Jeg fandt tidligt ud af,
at han havde efterladt et fodaftryk
i blod nær sengen.
Det viste sig, at hans anden tå
var længere end storetåen.
EFTERLYST PERSON
Det er åbenbart ret almindeligt,
mange har det. Det hedder en egyptisk fod.
Vi fik alle mistænkte til at tage skoene af
for at tjekke deres fødder.
Vi kiggede på små spor,
for vi havde ikke meget at gå efter.
Jeg så ham overalt.
Jeg så ham som buschauffør.
Jeg så ham stort set overalt.
Min datters lejlighed er lige over den dør.
Det er her.
Min datter var her, og den unge mand var der.
Vagten kunne se ham derfra.
Jeg måtte finde ham.
Jeg måtte absolut finde ham!
Jeg gik op og ned ad Hélènes gade
og spurgte alle butiksejerne,
om de havde hørt om det.
Folk vidste det ikke!
Politiet havde ikke tjekket Hélènes gade og kvarter.
Det var et chok.
Hun var meget involveret. Hun fulgte sagen nøje.
Hun ville efterforske sammen med os.
Det var svært at afvise hende.
Det kan man ikke rigtigt.
Alt det her handler om sagen.
Jeg var irriterende for dem, men jeg er ikke ked af det.
Jeg ville lave min egen efterforskning.
Det er godt, ikke?
I har gjort dét og dét, men har I gjort dét?
De blev selvfølgelig trætte af det.
Men jeg gav ikke op.
Jeg var på dem fra starten.
Hun måtte forstå,
at vi ikke trillede tommelfingre.
Vi levede og åndede for de sagsmapper.
De var hos os døgnet rundt.
Det var et enormt arbejde!
Men det er sandt, vi kunne ikke finde ham.
En kvinde, en mor…
…hun falder og lider.
Men så rejser hun sig igen og kæmper!
Det er sandt.
VIDNEERKLÆRING - ELISABETH
"KALD MIG BARE FLO"
Hun fik at vide, sikkert gennem Elisabeth,
at han havde nævnt navnet Flo, Florian eller sådan noget.
Man så navnet "Flo" på lastbiler.
Det var et lastbilfirma.
BAG PÅ MANGE LASTBILER?
Jeg overhalede så mange lastbiler for at se chaufførerne!
Jeg stoppede på rastepladser
for at se chaufførerne.
Senere fandt jeg ud af, at "Flo" også var
navnet på en restaurant.
Så jeg tænkte, at det måske var én,
der arbejdede på en Flo-restaurant.
Det var en populær kæde i Paris.
Der lå én på gaden,
som hun gik hjem ad den aften.
Jeg sørgede for, at de tjekkede
listen over ansatte osv.
Jeg pressede dem lidt.
Hun fortalte dommeren,
at vi måske skulle
følge det spor,
så vi afhørte
en masse ansatte
fra Flo-restauranterne.
595 DOSSIERER
Der kom intet ud af det. Absolut intet.
31. AUGUST 1997
Prinsessen af Wales døde i aftes
i en bilulykke i Paris under Pont de l'Alma.
Hun var sammen med sin kæreste Dodi Al-Fayed, som også omkom.
Kriminalpolitiet, styret af en kvinde, Martine Monteil,
vil lede efterforskningen. Hun var på stedet med det samme.
Det var meget svært og stressende.
Vi var allerede overvældet hos kriminalpolitiet.
Vi havde ikke brug for en trafikulykke!
Men når det er prinsessen af Wales, kan man ikke ignorere det.
Det er umuligt.
Man føler et vist pres fra de øverste led i regeringen.
Vi måtte yde en kæmpe indsats… Så det gjorde vi.
Jeg sagde til gutterne, det var vores job.
Sådan er det bare.
Jeg satte et hold på det med det samme.
Men så snart vi kunne, tog vi os igen af disse sager.
For selv om ulykken involverede dødsfald,
var omstændighederne ikke foruroligende.
Derimod havde vi her døde piger
og en forbryder på fri fod!
Og vi havde stadig ikke fundet ham.
GANG - HOVEDDØR
Den 23. september 1997 fik vi et opkald.
En ung mand havde fundet
sin forlovede i hendes hjem
i det 8. arrondissement.
Vi tog straks derhen.
BLODMÆRKER - SPISESTUE
GARDIN - BLOD - SOVEVÆRELSE
KABINET - TELEFON
Da jeg kom ind, stivnede jeg af rædsel.
Jeg tænkte: "Det er løgn, han er tilbage."
19 ÅR - STUDERENDE
Magali Sirottis forældre var uden for bygningen.
Det var gyseligt.
Når du vågner midt om natten
og ser hendes ansigt i kisten,
kan du kun tænke på, hvordan hun må have lidt.
Hvad ellers?
Sikke hun må have lidt!
Magali kom som et chok.
Jeg vidste med det samme, at det var ham. Det var så tydeligt for mig.
Så tydeligt.
Det var for sent for min datter. Men der måtte ikke være andre.
Nære venner sagde til mig:
"Du er ikke politibetjent
eller advokat. Du er ikke dit og dat.
Du er mor, så besøg moderen."
Jeg besøgte moderen.
Og det var…
…et utroligt møde.
Offeret, Magali…
Hun var forlovet og skulle giftes.
Da vi ankom på gerningsstedet for Magali Sirottis mord,
var det ikke et slag i ansigtet, det var et hammerslag.
Hun var død, fordi vi ikke havde anholdt ham.
"Gode Gud, hvad er det, vi overser?
Vi har knoklet på sagen!
Hvor er ledetråden? Hvad kan det være?
Hvorfor er denne pige død?
Fyren er stadig på fri fod.
Vi må få fart på og være mere på vagt.
Hvis han stadig er derude, gør han det måske snart igen!
Sådan er det."
Jeg er journalist, jeg har at gøre med
politiet, kriminelle og forbrydere.
Dengang var der ingen kvindelige journalister, der skrev om kriminalitet.
Jeg var den første.
Betjentene på politigården så mig som en lille pige,
en nysgerrig journalist, en snushane.
Jeg havde en vis stil.
Miniskørt, bikerjakke, høje hæle.
Politiet kunne ikke finde ud af mig.
I starten spillede jeg naiv.
De indså hurtigt, at jeg ikke var så naiv igen.
I slutningen af september 1997
mødte jeg en betjent fra kriminalpolitiet.
Han sagde:
"Den 23. september fik vi sagen om
en ung kvinde ved navn Magali Sirotti.
Gerningsmanden bandt og voldtog hende.
Det var en afskyelig forbrydelse.
Og den kan være forbundet med andre voldtægtsmord."
Jeg sagde: "Virkelig?
Hvordan ved I, at det er samme fyr?"
Han sagde: "Med Magali er vi ikke sikre.
Modus operandi er den samme. Vi venter på noget dna.
Men hvad angår to andre mordofre
og en overlevende, har vi dna.
Vi er sikre på, at det er den samme fyr."
UKENDT MANDLIGT DNA (SK)
BLODTYPE B
BLANDING AF MANDENS OG OFFERETS DNA
MANDLIGT DNA (UKENDT)
"Det må fortælles!"
Jeg sagde: "Jeg vil fortælle det."
Han sagde: "Ikke endnu!
Du kan ødelægge efterforskningen.
Han er ekstremt farlig.
Jeg håber, du aldrig behøver at se et gerningssted som disse.
Jeg beder dig, fyren er på fri fod,
så skriv ikke historien endnu."
Jeg respekterede aftalen.
Nok er jeg journalist, men jeg er først og fremmest borger.
Jeg ville ikke have, at en voldtægtsmand og morder
skulle undgå anholdelse på grund af, hvad jeg skrev.
Der var vi. Han var i gang igen.
Vi måtte handle hurtigt. Det var et løb mod tiden.
KRIMINALTEKNISK LABORATORIUM
Dengang var kriminalteknikerne
langt bagud.
Seriøst.
Kriminalteknikerne, som tog prøver fra gerningsstederne,
var en bunke drankere og tabere,
der ikke vidste, hvad de gjorde.
Det skulle have været nyskabende, men var det ikke.
MOLEKYLÆRGENETISK LABORATORIUM
For at kompensere for disse mangler, gik kriminalpolitiet til dr. Pascal,
pioner i dna-forskning i Frankrig.
PASCAL O. - HOSPITALSLÆGE
Fr. Monteil og kriminalpolitiet stolede fuldt ud på dr. Pascal.
For hver af sagerne analyserede han
prøver taget fra gerningsstederne.
Spor af sæd, blod og hår.
Han sammenlignede dem med det ukendte dna,
som dr. Pascal kaldte "SK",
fordi det var det første seriemorder-dna i Frankrig.
Han kæmpede med kriminalpolitiet
for at oprette en dna-database.
Mange i Frankrig var imod det.
Tanken skræmte dem.
Denne dna-database
kan have farlige følger.
Det kan føre til en national dna-database.
-Det er risikabelt. -Ens dna og historie…
Jeg er helt enig med dig.
Jeg er imod databasen!
VED 12 RUE DE LA FORGE ROYALE, 11. ARRONDISSEMENT
POLITIERKLÆRING
Den 16. november 1997
blev endnu et offer fundet i det 11. arrondissement.
25 ÅR - SEKRETÆR
Se, hvor smuk hun var.
Også de andre. De var alle meget smukke.
Det er virkelig…
Gudfader.
Et smadret liv.
Forfærdeligt.
Hun hed Estelle Magd.
Hendes forældre havde en nøgle til lejligheden.
Da hun ikke svarede, tog de derhen
og fandt deres datter
nøgen og dækket i blod.
Hun havde samme læsioner på halsen og stiksår.
Hendes tøj var også skåret itu.
MEZZANINETAGE
Det var…
For mig var det en underskrift. Det var tydeligt.
FUND AF TASKE MED GRÅ T-SHIRT
Vi fandt en trøje.
En stor sweatshirt plettet med blod.
Vi var sikre på at finde dna.
Trøjen var dækket i blod og sved.
Vi sammenlignede det med de andre sager, hvor vi havde fundet dna.
Jeg måtte ikke sige noget.
Jeg forstår godt,
at det var politiets pligt
at holde sagen hemmelig. Det respekterede jeg.
Et hundrede procent.
Men da der var to piger
myrdet på samme måde
som min egen datter,
tænkte jeg:
"Medierne."
Jeg kan bekræfte, at sidst i juli '95
vidste myndighederne, at de var oppe imod en seriemorder.
En ekstremt farlig mand,
som ligesom enhver seriemorder
kunne dræbe igen.
Der er en seriemorder i Paris.
-…seriemorder. -…seriemorder…
Seriemorderen i Paris...
…polititegningen baseret på udsagnet
fra en kvinde, der undslap samme slags angreb.
Anne Gautier, en mor og hendes familie, møder dommeren.
De vil vide, om politiet endelig anholder
seriemorderen, der myrdede Hélène.
Fanger de ham? Det håber jeg.
Vi bliver ved at håbe.
Man kan ikke sørge rigtigt, før den skyldige er straffet.
Anne Gautier er meget vred. Hun siger:
"De to sidste dødsfald,
Magali Sirotti og Estelle Magd, skulle aldrig være sket.
Det er en skandale, og jeg taler nu
for at advare Paris' kvinder om at beskytte sig
for ikke at blive offer for dette rovdyr."
En seriemorder kan ikke stoppe.
Han stopper ikke, før han er anholdt.
FRYGT I BYEN
Folk snakker, de er bange.
De køber avisen for at se polititegningen.
De vil hjælpe politiet med at fange ham.
Paris var hysterisk.
Afsløringen af en seriemorder i Østparis
sammen med Anne Gautiers ord til pressen betød,
at kvinderne i Paris blev bange!
Jeg er ret bekymret.
Når jeg går ind i min bygning,
lukker jeg døren omhyggeligt bag mig.
Lyspanelerne i Paris
advarede kvinder: "Gå ikke alene hjem.
Få nogen til at følge dig, en taxa eller en ven…"
En betjent sagde til mig: " Patricia, vær forsigtig.
Hvis din dør er 15 sekunder om at lukke sig,
kan nogen komme ind."
FRYGT PÅ BASTILLEN
Jeg indrømmer,
at jeg ikke var glad for, at det slap ud.
Det var rent hysteri.
Det er, hvad det var.
Frankrig har ikke mange seriemordere.
Det er ikke USA.
Det fik meget presseomtale, og folk slugte det råt.
Politiet har en tegning af en 30-årig mand med mørkt hår.
Flere detaljer forbinder de aktuelle hændelser til ældre sager.
Politiet er på vagt,
sexforbrydelser og mord har været sjældne i Paris
indtil nu.
Selve udtrykket "seriemorder"
var tabu for dem dengang.
Dr. Pascal kaldte dna'et "SK",
men politiet brugte ikke det ord.
Den + det + det = seriemorder.
Men i Frankrig tror vi, at vi er smarte,
så det kan ikke være en seriemorder.
Dem har vi ikke her.
Det mindede for meget om
amerikanske seriemordere, som var meget anderledes
med meget længere serier.
De forstod ikke fuldt ud,
hverken med hensyn til psykologien eller efterforskningen,
hvad en seriemorder egentlig er.
Så vi havde ingen dna-database,
ingen idé om en seriemorders psyke.
Derudover
var der ingen krydstjek i Frankrig.
Filerne var spredt ud over alle byer og retsbygninger.
Nogle ting virkede ikke, andre var noget rod.
OKTOBER, NOVEMBER, DECEMBER 1997
I januar '98
udgav kriminalpolitiet et billede
af en grå joggingtrøje i størrelse XXL.
Den trøje blev vist overalt:
"Hvis du kender nogen med en trøje som denne, så ring."
Når man er reduceret til at vise en trøje,
der kunne tilhøre hvem som helst,
er man virkelig på bar bund.
Jeg var under pres,
og det med rette, som leder af kriminalpolitiet.
Jeg blev ved med at sige,
at jeg ønskede oprettelsen af en dna-database.
MANDLIGT DNA (SK)
DOMMER THIELS KONTOR - UNDERSØGELSESDOMMER
Dommer Thiel og jeg så hinanden ofte.
Han sagde:
"Vi må undersøge alle laboratorier,
tage alt, hvad vi kan,
og sammenligne det.
Tvinge dem til at sammenligne det
med seriemorderens dna."
De centrale myndigheder var chokerede.
Vi måtte ikke foretage sammenligninger.
De havde ingen database. Jeg sagde, hvad jeg tænkte.
Det var en skændsel.
Jeg sagde: "Vil I hellere have dødsfald på samvittigheden?"
For hvis vi var hurtige og effektive,
kunne vi sammenligne data
og måske endda få et navn.
Ja, vi omgik loven. Det havde vi det alle fint med.
Målet helliger midlet.
Vi krænkede ikke folks identitet.
Vi gjorde ikke noget ondt.
Vi søgte en seriemorder, der gik efter unge kvinder.
Vi havde allerede for mange af de sager.
Vi måtte gøre alt, hvad vi kunne, for at stoppe ham.
Vi åbner en mappe,
læser den genetiske kode og sammenligner den med det ukendte dna.
DR. PASCALS STEMME
Hvis tallene er forskellige, sætter vi den tilbage,
tager én til og begynder forfra.
Er der en måde at krydstjekke dataene på?
Desværre ikke. Uden en database
er hvert dokument gemt separat og må tjekkes enkeltvist
for at finde frem til koden.
JANUAR, FEBRUAR 1998
MARTS 1998
Det var den 24. marts 1998.
Jeg fik et opkald fra dr. Pascal.
Mit hjerte bankede. Jeg tænkte: "Åh gud!"
Vi havde tit set hinanden på politigården,
men jeg fornemmede, at det var vigtigt.
Han sagde: "Jeg har en god og en dårlig nyhed."
Jeg sagde: "Giv mig den gode!"
"Vi har identificeret ham."
IDENTIFIKATION AF MANDLIGT DNA
DNA FRA GUY GEORGES
FRA CIGARETSKODDET
VAGINALPRØVER
MANDLIGT DNA: GUY GEORGES
Det var…
...sådan en lettelse. Sikken befrielse.
En utrolig lettelse.
DNA FRA GUY GEORGES
DOKTOR O. PASCAL - NANTES HOSPITAL
Han sagde:
"Og den dårlige nyhed er,
at morderen allerede var blevet bragt ind i 1995."
Og det…
Det var noget af et chok.
Dengang var han blevet afhørt af et hold,
der håndterede sager om piger
myrdet på parkeringspladser.
Hvis man graver lidt, kan man finde
visse ligheder,
men hvorfor skete nogle i garager og andre i lejligheder?
Der var spor, sårene og det ituskårne tøj.
27 ÅR - MARKETINGASSISTENT
Der var ingen sæd, men han kunne have brugt kondom.
22 ÅR - PRESSESEKRETÆR
Vi var overbevist om, at det var ham,
efterforskerne var ret sikre.
Og der var en meget ældre sag fra 1991.
Pascale Escarfail.
TØJ - SÅR - BLOD
PASCALE ESCARFAILS LIG
19 ÅR - STUDERENDE
Jeg sagde: "Det tager vi os af senere. Vi aflægger rapport senere.
Lige nu er det vigtigere at jagte dette bæst."
Jeg delte hans foto ud i hele landet.
Vi havde travlt.
Udyret var på rov i byen.
Jeg var opsat på at få ham anholdt inden for få timer.
Jeg bad om ekstra mandskab, og vi lavede en liste
over adresser og steder, hvor det var mest sandsynligt
at finde Guy Georges.
Jeg havde en anden presserende opgave.
Jeg sagde til enhedschefen,
at vi skulle ringe til ofrenes familier.
Fr. Monteil ringede til mig:
"Fr. Gautier, vi har et navn.
Men sig det ikke til nogen,
hverken dine børn eller andre."
Det forstod jeg udmærket.
De ledte efter ham.
Lad os håbe, han ikke dræber igen.
Sagen havde enorm omtale.
Pressen kunne tydeligvis fornemme
en vis energi og uro.
Der var travlt på politigården.
Det kunne de mærke.
Chefen sagde: "Pressen ved besked."
Og jeg tænkte: "Jeg beder dig. Lad dem tie!
Ingen lækager!"
26. MARTS 1998 - KL. 7:01
Den østparisiske seriemorder har nu et ansigt.
En eftersøgning er i gang. Følg med her.
Den østparisiske seriemorder var blevet identificeret.
Kriminalpolitiet kendte hans navn: Guy Georges.
Så kom chokket!
En kriminalreporter som mig
afslørede morderens navn, før han var anholdt.
Det gør man bare ikke.
Forestil dig, hvis Guy Georges havde hørt det!
På tv eller radio eller hvor som helst.
Han kunne flygte og spolere eftersøgningen.
Men vi blev ved.
Ser du, politigården er som en krigsmaskine.
Det er ikke så let at slippe fra os.
Jeg troede på, at vi ville finde ham.
Jeg vidste det!
SAMME DAG - KL. 12:44
Der var et overvågningshold på to betjente
ved metrostationen Blanche den morgen.
De var allerede på deres pladser.
De så en fyr forlade metroen.
Den ene sagde til den anden:
"Se!
Det er manden fra billedet."
De tog det ud: "Ja, det er ham! Kom!"
De greb ham og arresterede ham.
KØBMANDSBUTIK, HVOR GUY GEORGES BLEV ARRESTERET
SIKKERHEDSVAGT, DER SÅ ANHOLDELSEN, PEGER PÅ, HVOR DET SKETE
Han kom ind i morges.
Politiet fulgte efter ham og bad om hans navn.
De sprang på ham.
De hev ham herover og tvang ham i knæ.
Så førte de ham væk.
Dna-prøverne
forbinder ham til tre mord og et mordforsøg.
Men Guy Georges ligner slet ikke polititegningen,
som har været udgivet i månedsvis.
Der har været nok dødsfald og lidelse.
Det her er godt.
Nu…
Nu bliver han dømt.
Og vi familier
kan endelig begynde at sørge.
Denne mand havde forårsaget stor smerte.
Gudfader.
Man måtte tage en dyb indånding.
Jeg tænkte: "Han er uhyret, der dræbte dem."
Jeg så billederne af pigerne for mig.
Alle de billeder.
For mig var det et monster,
der gik op ad trappen den dag.
Et ægte monster. Jeg tænkte ikke på andet.
Det nye foto af Guy Georges,
arresteret i går for mordet på tre kvinder i Østparis.
I dag indrømmede han to andre mord.
Politiet mistænker hans involvering i to yderligere mord.
Vi havde gjort det. Vi havde ham, han kunne ikke dræbe mere.
I sagerne med dna kunne vi være rolige.
Han havde trods alt
efterladt beviser.
Vi havde kun brug for en tilståelse
for sagerne uden dna.
Vi havde denne mand.
Jeg spekulerede på, hvilken advokat, hvor talentfuld han end var,
kunne modbevise sagen. Vi gik selvsikre i retten.
ANDET AKT - DOMMEN
JEG INDSER, AT JEG TALER ÅBENT TIL DIG,
SOM VAR DU MIN VEN.
19. MARTS 2001
En seksualforbryder er uskyldig, til det modsatte er bevist.
For mig afgør personligheden, om jeg vil forsvare nogen eller ej.
Det handler om kemi.
Der er ingen fornuftig begrundelse.
Vi har alle været i en situation,
hvor vi møder en person,
som gør et dårligt indtryk på os.
Vi tænker, at vi aldrig ville ønske
at være alene med vedkommende.
Det var ikke tilfældet her.
Når man møder Guy Georges, virker han ikke manipulerende.
Man tænker, at han er en åben bog.
Han har ingen skjult dagsorden, han er ikke udspekuleret.
Og ikke voldelig!
DAG 1 I RETSSAGEN
-Du må gerne tage trøjen af. -Okay.
-Men se på mig. -Hvad?
-Se på mig. -Ja, men det er svært.
-Må jeg sætte mig? -Ja, værsgo.
Guy Georges' betroede advokat
var Alex Ursulet.
Alex Ursulet,
som er min eksmand,
bad mig samarbejde med ham et par uger inden retssagen.
At sætte en kvinde på sagen
var uden tvivl en del af forsvarsstrategien
benyttet af Alex Ursulet
og enhver anden mandlig advokat i en voldtægtssag.
Det er elementært.
Han fremlagde sagen
om en mand, der var uretfærdigt anklaget.
Der var fundet beviser på hvert gerningssted.
Nogle af disse beviser rensede Guy Georges.
For eksempel fandt man aldrig hans fingeraftryk.
På et gerningssted var der et aftryk
efter en egyptisk fod, hvilket han ikke har.
Polititegningen, som cirkulerede i månedsvis,
lignede overhovedet ikke Guy Georges.
POLITITEGNING
I princippet
er det, jeg tror, ikke af interesse.
Jeg betragter det som irrelevant.
Kun dokumenternes indhold tæller.
Min fornemmelse for, om han er skyldig eller ej,
min personlige overbevisning, har ingen interesse.
Guy Georges er ikke et monster, men en mand.
Det er problemet.
Guy Georges har
samme menneskelighed som mig.
Som dig. Som os alle.
Det er det skræmmende.
Med et monster ville det være lettere.
Problemet er, at vi er lavet af samme stof.
Det er dét, der er så smertefuldt.
Det er det store mysterium.
Og den ægte tragedie.
Han er ikke et monster, men en mand.
Jeg var 30.
Det var min anden store retssag
som advokat.
Men denne gang forsvarede jeg ofrene.
Han skal holde op med at gøre skade.
Retfærdigheden må ske fyldest. Punktum.
Vi ved, at det er ham, for der er beviser.
Det er ikke en idé eller mistanke. Vi ved, det er ham.
Vi ved også, at juryer let kan påvirkes.
Hvis han i retten havde indrømmet
mordene med hans dna, men ikke de andre,
frygtede jeg, at juryen kun ville dømme ham for de mord
og frikende ham for dem uden dna.
Det ville have været utåleligt.
For det var ikke sandheden.
Der var stor spænding.
Det var virkelig hårdt.
Jeg sad her på første række.
Jeg ville kunne se Guy George.
Jeg ville se hans reaktioner og skrive det hele ned.
Alt, hvad der skete.
Navne, attituder…
Jeg ville ikke gå glip af noget.
Det ville blive en krig mellem de to sider.
Alex Ursulet svor for mig lige inden retssagen,
at Guy Georges var uskyldig.
Der var sket en retsfejl.
Han sagde: "Patricia, jeg vil bevise det i retten.
Jeg sværger ved Gud, at Guy Georges er uskyldig."
Jeg ville ikke se retssagen.
Det var ikke noget for mig.
Mit mål var at få ham anholdt og sendt i retten.
Men det var ikke mig.
DAG 2
Uden for retsbygningen er der flere mennesker hver dag.
Inden i retssalen stiger spændingen.
Guy Georges, formodet voldtægtsforbryder og morder af syv kvinder,
tirrer ofrenes familier.
Hele ugen har han svaret dommeren med uforskammethed:
"Jeg har ikke dræbt."
Guy Georges' perversion har ingen grænser.
CATHYS MOR
Med sin attitude fortsætter han med
at forårsage smerte og gøre skade på ofrene og deres familier,
som er ekstremt sårbare, og som lider.
Tænk, at han benægtede det!
Det var chokerende.
Man tænkte…
Var det dårlig rådgivning, eller var han skør? Vi forstod det ikke.
Vi var overraskede, men rolige.
Han havde jo tilstået alt!
OFFER: MAGALI SIROTTI
JEG VIL LETTE MIN SAMVITTIGHED
OFFER: CATHERINE ROCHER
JEG ER ANGREBSMANDEN
HELE SANDHEDEN I DENNE SAG
Selv i sagerne uden beviser som Escarfail
og Magali Sirottis
havde han indrømmet alt.
GUY GEORGES' UDTALELSE
FRANCIS BECHET - KRIMINALKOMMISSÆR
Kommissær Francis Bechet,
kendt som Sidney,
var den første, der fik Guy Georges til at tilstå.
Sidney var oppe ved vidneskranken.
Han havde fortalt mig om, hvordan han fik Guy Georges til at tilstå.
Han sagde det ikke i retten, men for at få Guy Georges til at tale,
vidste Sidney, at han ikke
straks efter sin anholdelse
måtte føle sig dømt på forhånd.
Derfor skabte Sidney
en vis atmosfære
på sit kontor på politigården.
Han spillede jazzmusik.
Han tilbød ham whisky.
Og han begyndte at tale med Guy Georges
på en meget uformel måde.
EN LYSHÅRET PIGE…
JEG BEMÆRKEDE HENDE…
Guy Georges gav ham en tilståelse
spækket med detaljer. Han fortalte ham alt.
Som om…
…de var fortrolige.
Han købte en Opinel 12-kniv
og noget gaffatape.
Han var ved at drikke en øl færdig,
da en ung kvinde klædt i sort gik forbi.
Blond, 19 år, smuk som et maleri.
Guy Georges fortalte Sidney,
at han var tiltrukket af den smukke pige.
Han gik med det samme og fulgte efter hende.
Han fulgte efter hende ovenpå,
truede hende med kniven og tilbragte flere timer med hende.
Pascale var en heltinde.
Hun sparkede ham.
Hun var 1,60 høj.
Nitten år gammel, bundet, nøgen,
og hun sparkede ham.
Og…
…det gjorde Guy Georges vred.
Og…
Hendes mund, da de fandt hende,
da politiet fandt hende,
var ikke kneblet, men tapen havde efterladt mærker.
Hendes mund var åben.
Betjenten Sidney
havde spurgt sig selv under den syv år lange jagt:
"Hvad sagde hun?
Hvad var hendes sidste ord, da hun døde?"
Guy Georges sagde:
"Tapen kom af.
Hun så på mig og spurgte: 'Hvad laver du?
Slå du mig ihjel?'"
Og det…
Sidney var i chok over, hvad han havde hørt.
Et offers sidste ord fortalt af hendes morder.
Sidney spurgte, hvad han gjorde efter det.
"Jeg vaskede hænder i køkkenvasken.
Jeg så nogle øl og drak én.
Jeg tog én til og gik."
DAG 3
Nogle gange tilstår uskyldige mænd i varetægt.
Tror du aldrig, at folk tilstår og så fortryder?
Når vi undersøger det en sag ad gangen,
vil I indse,
at de har skabt en syndebuk.
De overdriver og bebrejder ham
for næsten alle de forbrydelser, der fandt sted på et tidspunkt,
hvor han kunne have begået dem, da han ikke var i fængsel.
Han påstod altid, at hans anholdelse havde været voldelig.
Da han blev bragt ind på politigården,
skulle han gå op ad trappen.
Han sagde, han blev slået på det tidspunkt.
Og senere, under varetægtsfængslingen…
Glem ikke, at dengang var der ingen advokater til stede,
og det blev ikke filmet.
Han sagde, at han blev presset til at tilstå.
Ting, han ikke havde gjort.
Han blev aldrig slået!
Han havde en mindre hovedskade,
han fik under anholdelsen.
Det var dét! Resten af tiden
var det et psykologisk "spil".
Et psykologisk spil mellem efterforskerne og ham
for at få en tilståelse.
Det var alt.
Man behøver ikke slå en mand for at få en tilståelse.
Han håner os.
Han håner retten og alle sammen.
Vi ser ham sidde der. Det er utroligt.
Ofrenes familier forventede,
at Guy Georges ville blive dømt.
Men de havde brug for at høre det,
for at høre Guy Georges forklare sig.
Svare på de spørgsmål, de stadig havde
om deres døtre og søstres sidste øjeblikke.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Et monster.
ELSAS MOR
Ingen reaktion.
Da han så på billederne, var der intet.
Det er vanvittigt.
Jeg så på billederne fra hvert gerningssted.
Det var en uudholdelig del af retssagen.
Guy Georges bladrede ikke gennem billederne.
Guy Georges kiggede på billederne
ét efter ét.
Han undersøgte dem nøje og roligt.
Men meget fokuseret. Fjernt.
Han kiggede på dem og studerede hvert enkelt.
Det var…
Det var skræmmende.
Vi kiggede måske på dem i 20 sekunder.
Men ham? Jeg timede det.
Jeg sagde: "Guy Georges,
du så på billederne i fem minutter og 40 sekunder. Jeg timede det."
Var spørgsmålet ikke specifikt, svarede han ikke.
Han sagde: "Nej, slet ikke. Hvordan ved du det?"
Så mit spørgsmål var direkte:
"Du så på dem i fem minutter og 40 sekunder?"
Og han sagde:
"Det ved jeg ikke. Det kan godt være."
Han sagde ikke engang,
at han var overrasket, eller at han studerede dem.
Han sagde, det ikke var ham, men ikke, hvorfor han kiggede.
Jeg pressede på.
Jeg var ikke tilfreds med hans svar og satte mig ikke.
Så sagde han:
"Det gør ondt."
Jeg spurgte: "Hvordan skjuler du det så godt?"
Han svarede selvfølgelig ikke.
DAG 4
DOMHUS - ADVOKATINDGANG
Vi er nødt til at have folk,
mænd eller kvinder, jeg er ikke feminist,
som prøver at forsvare, hvad nogen ville kalde uforsvarligt.
Intet er uforsvarligt. Dette er beviset.
Det er gyseligt.
Det var en gyselig sag.
Men han er et menneske.
UDEN AT TÆNKE OVER DET,
KALDTE JEG DIG "MOR" TO GANGE
Jeg er dybt berørt af hans barndom.
Han blev født uden for ægteskabet,
af en ung kvinde og en forbipasserende soldat.
…AT SE DIT BARN SOM "FORLADT"…
OPGIVELSESERKLÆRING
GIVET BORT TIL ADOPTION
BØRNEVÆRN
Han blev afvist igen og igen.
Guy Georges blev hurtigt inddraget
under børneforsorg.
Han blev anbragt hos familien Morin.
Og denne familie
var så kærlig og støttende, som man kan forvente
af en familie med godt 20 børn.
Med andre ord syv biologiske børn
og 13 plejebørn.
Hvad skete der efter 16-årsalderen?
Han…
Han angreb en pige bagfra.
Han prøvede at kvæle hende.
Jeanne Morin kom ind gennem vidnernes dør.
VIDNER
Hun nærmede sig skranken.
Hun skulle forklare
Guy Georges' barndom, og hvorfor hun til sidst afviste ham,
efter at Guy Georges havde overfaldet sine to plejesøstre.
Den ene, da han var 14,
og den anden, Christiane,
med en metalstang mod halsen.
Guy Georges var 15 eller 16.
Fr. Morin sagde, det var en øjenåbner.
Hun ringede til socialrådgiveren og sendte Guy Georges væk.
Han blev anbragt i et gruppehjem.
Han flygtede og blev kriminel.
Og så gik det ellers ned ad bakke derfra.
Det forbløffende var,
at man kunne se, at Guy Georges blev rørt,
påvirket af denne ældre kvinde.
På et tidspunkt sagde han til hende: "Mor,
du skal vide, at jeg elsker dig."
Fr. Morin vendte sig mod ham
og sagde: "Jeg elsker også dig.
Men mit hjerte er drænet nu."
Og så…
Guy Georges' ansigt faldt sammen. Han satte sig tilbage.
Hun elskede ham ikke længere.
På ingen måde.
Guy Georges bevæger mig slet ikke.
Bevæget?
Som i rørt?
Nej.
Ingen tvivl om, at han har haft et tragisk liv.
Men han var fri, han handlede frit.
Dét, Guy Georges gjorde, var sindssygt, men det var han ikke.
Han var fri. Fri til ikke at gøre det.
Han vidste, at det var forkert. Ondt.
Så nej, jeg var slet ikke rørt.
Jeg var kun rørt af smerten hos ofrene, jeg forsvarede.
DAG 5
Jeg håber, han har modet til at indrømme hændelserne,
som han gjorde under efterforskningen,
for kun sådan
kan vi forstå disse grusomme gerninger,
og han se sine gerninger i øjnene.
På dag fem var vi oprørte.
Overvældet af smerte.
Mit ønske var,
at Guy Georges ville modsige sig selv,
så jeg kunne være sikker på,
at han også blev dømt for mordet på Pascale Escarfail,
selvom ingen beviser forbandt ham med det.
Så fra starten af retssagen
afhørte jeg ham, hver gang jeg så,
at han snublede.
Så bemærkede jeg noget.
Noget meget usædvanligt ved frokosttid.
Jeg ville udspørge Guy Georges omkring det
inden dagens slutning.
Klokken var cirka 18:00.
Jeg besluttede
at krydsforhøre ham.
Jeg fik ordet.
Jeg rejste mig.
"Guy Georges.
Du hørte tøjeksperten tidligere
forklare,
at kniven, der skar tøjet i stykker,
blev holdt af en venstrehåndet.
Du sagde, at du var højrehåndet.
Ikke sandt?"
Guy Georges sagde ja.
"Guy Georges,
er du sikker på, at du er højrehåndet?
Bruger du aldrig din venstre hånd?"
Han sagde nej.
"Guy Georges, jeg insisterer.
Gør du alt med højre hånd?
Du bruger ikke begge hænder? Du er ikke ambidekstral?"
Han svarede nej.
"Guy Georges,
det overrasker mig.
For nu skal du høre…
Jeg har set godt efter.
Når du bliver givet billederne,
tager du imod dem med højre hånd.
Men når du bladrer igennem dem,
gør du det sådan her, med venstre hånd.
Og du flytter mikrofonen med venstre hånd."
Så…
Pludselig
så han på mig og sagde:
"Det er, fordi…
Det er logisk…
Billederne, mikrofonen…
Men…"
Og han løftede hånden: "Men…"
"Men hvad, Guy Georges?
Slår du med højre hånd?"
Han sagde ja.
"Og når du stikker, bruger du da din højre hånd?"
Guy Georges sagde ja.
Han begynder at indse, hvad han lige havde gjort.
Han forandrede sig fuldstændigt.
Hans smil blev til en snerren.
Han var rasende på sig selv og på Solange Doumic.
Han spiddede hende med øjnene.
Han sænkede hånden.
Retssalen var dødsens stille.
Han havde lige tilstået, han havde opført det.
Vi så ham.
Vi så den sande Guy Georges. Han var ikke manden fra før.
I det øjeblik så vi voldeligheden. Det var Guy Georges, morderen.
Tak.
I det øjeblik
vendte jeg mig mod Guy Georges
og spurgte:
"Hvad talte du om? Hvad mente du?"
Vi forventede, at han sagde:
"I gadekampe…"
Den gamle Guy Georges fra de sidste fem dage.
Men han sprang bogstaveligt talt op for at svare. Sådan her.
Han råbte og pegede på mig
fuld af had.
Han råbte:
"Det var hende! Hun snød mig! Dette er en leg for hende!"
Doumic svarede:
"Nej, det er ingen leg."
Der er for meget smerte og lidelse her.
"Men," sagde hun, "jeg betragter det som en tilståelse,
at du i 15 sekunder så ud til at sige: 'Jeg dræber dig.'"
Jeg mistede kontrollen.
Jeg brast i gråd.
Heldigvis havde jeg mit hår.
Men det kom ud alt sammen. Pause.
I et rum bagved fik vi lov at se ham,
selvfølgelig omgivet af vagter, men de trådte tilbage,
så vi kunne tale privat.
Men…
Guy Georges var ikke i stand til at tale.
Det var ikke den samme Guy Georges.
Det var ikke manden fra tidligere i retssagen.
Jeg følte, at jeg talte med
en snoet jernstang.
Og jeg følte, at al den vold
ville eksplodere, måske mod mig.
For det var blindt raseri.
Vagterne må have følt det samme.
Fordi for første gang
sad én af dem mellem mig og Guy Georges.
Jeg følte, at jeg mødte
den Guy Georges, ofrene havde set.
Følelsen af ødelæggelse…
…omkring denne sag ramte mig pludselig.
Alle de ødelagte liv omkring mig.
Guy Georges' ødelagte liv. Hans liv blev ødelagt fra starten.
Det er ubestrideligt.
Og…
Det var lutter smerte og ødelæggelse.
DAG 6
Da retssagen blev genoptaget mandag morgen på dag seks,
var alle overbevist om, at Guy Georges ville tale ud.
Vi ventede alle, men der skete ikke noget. Vidneskranken var tom.
Han nægtede at forlade fængslet den morgen.
Så dommeren
måtte beordre ham ud med magt,
så han kom til sin retssag.
Han var i elendigt humør.
Han mødte op ubarberet,
usoigneret og ekstremt vred.
Dommeren forsøgte at genoptage retssagen:
"Guy Georges, da vi slap fredag aften,
havde du ting at sige til familierne.
Er du klar til at tale nu?"
Guy Georges sagde: "Nej, ikke nu.
Jeg taler med familierne, men ikke sådan.
Jeg pisser på retfærdigheden."
DAG 7
Det er ham. Ingen overraskelse der.
ELSAS MOR
Man siger til sig selv, at han er menneskelig, men det passer ikke.
Jeg vidste ikke, om Guy Georges rent faktisk ville tale,
men jeg blev ved at tænke:
"Jeg håber ikke, det bliver som i sidste uge."
På det tidspunkt var det eneste,
Alex Ursulet og jeg håbede på,
at han oprigtigt kunne forklare sig selv,
så ingen kunne sige: "Han er et monster."
Vi måtte forstå, hvorfor han gjorde det. Det måtte han i det mindste forklare.
Det var en moralsk pligt efter hans gerninger.
Han måtte i det mindste finde kraften til
at forklare det over for retten og familierne.
Han måtte rejse sig.
Var han et menneske, kunne han stå op og sige:
"Ja, jeg gjorde det."
Tirsdag eftermiddag
havde Guy Georges ændret sig.
Han var blevet kronraget.
Han havde skiftet sin grønne træningsdragt ud
med en kridhvid sweater.
Ind kom Elisabeth, som var sluppet fra ham i '95.
Smukt, langt, rødt hår.
Hun blev ført hen foran Guy Georges, hvor hun ventede.
Alex lænede sig hen mod Guy Georges og sagde:
"Hvis du har noget at sige, så er det nu.
Sig det for din families skyld.
Fortæl os, angreb du Elisabeth?"
Og Guy Georges
sagde ja. Han så ned og sagde ja.
Vi hørte det knap nok. Det var en hvisken.
Ursulet fortsatte. Han spurgte:
"Var det dig, der dræbte fr. Escarfail?"
"Ja."
"Dræbte du Cathy Rocher?"
"Ja."
Det var som en litani.
Ursulet nævnte alle ofrenes navne.
"Dræbte du fr. Sirotti, fr. Bénady…"
"Ja, ja, ja."
De ja'er kom dybt nedefra.
Retssalen var helt stille.
Ikke engang en flue summede i den retssal.
Det eneste,
vi hørte, efter Guy Georges havde talt,
var et af ofrenes mødre,
der sagde tak.
Jeg sagde: "Tak."
Og han nikkede.
CATHYS MOR
Og lige nu jeg er i vildrede
over den ikke-samtale,
hvori jeg takkede min datters morder.
Men det røg bare ud.
Der var ingen overvejelser bag.
Efter ofrene at dømme, gik Guy Georges efter
kvinder mellem 19 og 32. Et bredt udvalg.
Der var ingen særlige fysiske træk.
Brunetter, blondiner og rødhårede.
Høje og lave.
Ingen af dem var deprimerede, arbejdsløse, ensomme
eller nedtrykte.
De var jordbundne kvinder med ambitioner og kærester.
Han fortalte os, at det var deres energi, der fascinerede ham.
Jo mere energiske de var, jo mere var han tiltrukket af dem.
Han sagde,
at da han så dem på gaden,
var det den energi, de udviste, som tiltrak ham.
Det var energien, han fandt magnetisk,
som vækkede ham.
DAG 13
Det var uventet.
Det gik ikke som planlagt.
Vi besluttede,
at vi måtte stå ham bi til enden.
Havde jeg ikke ført det til ende og plæderet for ham,
ville det for Guy Georges have betydet,
at jeg forlod ham.
Endnu en kvinde, der forlod ham. Det havde været uudholdeligt.
Så selvfølgelig plæderede jeg.
Høje dommer.
Mine damer og herrer i retten og juryen.
I eftermiddag
er jeg den første,
der taler for hr. Guy Georges.
For at forsvare det uforsvarlige.
Jeg vil gerne tale med dig, Guy Georges.
Jeg vil gerne sige,
at nok er du psykopat,
men sådan blev du ikke født.
Man bliver ikke født psykopat, det sker efterfølgende.
Dommen bliver ingen overraskelse.
Og…
Jeg ved ikke, hvad din fremtid vil bringe.
Den vil blive anderledes.
Men det er op til dig at forme den fremtid.
DAG 14
Retssagen blev genoptaget kl. 16:42.
Dommeren offentliggjorde straffedomstolens beslutning.
"Hr. Guy Georges,
du er dømt til livstid i fængsel
med mindst 22 års straf."
Der blev krammet og kysset i salen.
Man kunne endda høre latter blandt de tiltalte.
Og det var slut.
EPILOG
JEG SKYLDER DIG SÅ MEGET,
FORDI JEG TOG SÅ MEGET FRA DIG.
VÆR IKKE TRIST - VI LYTTER TIL FUGLENE
Da jeg ikke var i retssalen,
hørte jeg det bagefter. Det var meget følelsesladet for mig.
Han bad ofrene om tilgivelse.
Og siden jeg ikke var der,
spekulerede jeg på tilgivelse og sådan noget.
Og jeg indså, at nej, jeg kunne ikke tilgive ham.
Han angreb ikke mig, han angreb Hélène.
Og derfor…
Besluttede jeg at skrive til ham.
HR. GEORGES, GUY
Og han skrev tilbage.
MIN KÆRE ANNE,
JEG VIL IKKE LYVE, JEG SOV HELLER IKKE NATTEN MELLEM DEN 7. OG 8. JULI
JEG INDSER, AT JEG TALER ÅBENT TIL DIG, SOM VAR DU MIN VEN.
JEG SKYLDER DIG SÅ MEGET,
FORDI JEG TOG SÅ MEGET FRA DIG.
Hun betroede mig hans breve
som en slags arv.
Hun bad mig også om at undersøge,
om brevene måske kunne bruges af psykiatere
til at prøve at forstå Guy Georges.
At se ham ikke blot som en morder,
men som en person, der forstår, hvem han er, og hvor han kommer fra.
JEG VIL IKKE MISTE HÅBET
DIREKTE I FÆNGSEL
FORTÆL MIG, HVAD JEG SKAL GØRE
Jeg tror, vi kan lære noget af Guy Georges' breve,
så andre som ham, og der er mange,
ikke går så vidt som at handle. Det er dét, der betyder noget.
LIDT FOREBYGGELSE
Hvordan man genkender og hjælper dem med
at håndtere deres smerte på andre måder end ved at begå rædsler.
DET ER VENLIGT AF DIG, ANNE
Det er meget usædvanligt,
at en mor skriver til sin datters morder.
Men hun tror på forløsning.
Anne tror på, at Guy Georges
stadig kan reddes.
At han kan behandles,
gennemgå terapi, arbejde igennem det.
Det tænker jeg, at hun tror.
Det er et valnøddetræ.
Det har også lidt. Det er blevet beskåret.
Det er smukt. Hélène.
Jeg vil dele viden, hårdt arbejde, gavmildhed og alt sådan noget.
Jeg vil ikke dele had. Absolut ikke.
Det er ikke mig.
Her. En souvenir til dig.
Der er ikke mange.
Det her…
Det er fred.
Man tager sin sorg og laver noget med det.
Det er dét, jeg vil dele.
TAKKET VÆRE OFRENES FAMILIERS VEDHOLDENHED,
FIK FRANKRIG ENDELIG EN DNA-DATABASE I 1998,
HVILKET GJORDE DET MULIGT AT LØSE HUNDREDVIS AF SAGER.
Tekster af: Anna Jennifer Christiansen