Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
BLOD
BAD
BLOD
POLITI
FØRSTE AKT FORBRYTERJAKTEN
Natten til 8. juli 1995,
sov jeg veldig dårlig.
Jeg våknet klokken 5:30 med en klump i magen.
Jeg vet ikke hvordan jeg kan beskrive det, men følelsen var svært intens og voldelig.
Jeg så på klokken
og ventet til den var 8:30
før jeg ringte Hélène.
Så skjedde noe utrolig.
En mann svarte. Jeg trodde jeg hadde ringt feil.
Jeg la på. Jeg ringte tilbake, og en mann svarte igjen.
Jeg spurte om hva som foregikk. Han var en brannmann.
Jeg husker
at jeg sa: "La meg prate med datteren min. Hva foregår?"
Og mannen sa…
Jeg hører fortsatt stemmen hans… "Nei, det kan du ikke."
-"Er det over?" -"Ja, det er over."
PARIS - ØST - BOBIGNY
Vi stoppet ofte på vei til Paris
for å ringe ved hver rasteplass.
Ingen svarte. Vi kjørte alle de milene
uten å vite det.
Det var bare den mannen som sa: "Ja, det er over." Punktum.
Vi fulgte politibilen
til det berømte politihovedkvarteret 36 Quai des Orfèvres.
Jeg spurte selvsagt om hva som hadde skjedd.
FØRSTE ETASJE MOT OFFERETS YTTERDØR
Jeg kjente et stikk i hjertet.
Her.
KNIVEN
BLOD, BORD, KNIV
ENTRÉ, SOVEROM
PUTE, BEVIS NUMMER ÉN, SENG
EN 27 ÅR GAMMEL PSYKOLOGISTUDENT
8. JULI 1995
JEG VIL IKKE LYVE TIL DEG,
JEG SOV IKKE MELLOM 7. OG 8. JULI.
KRIMINALPOLITIETS HOVEDKVARTER I PARIS
POLITIDIREKTORATET POLITIET, ARBEID FOR MENN
Far og bestefar var politimenn. Men jeg må innrømme
at jeg alltid har likt aktivt arbeid.
BETJENT I SKJØRT FANGER KVELEREN
Jeg har aldri kledd meg som en mann.
"DAME-POLITI"
Jeg var den første kvinnen som ledet Kriminalpolitiet.
Det er en elite-enhet. Frankrikes beste innen etterforskning.
DAMEN PÅ POLITIHOVEDKVARTERET
Jeg tok ledelsen tidlig februar i 1996.
KRIMINALPOLITI
Kriminalpolitiet fortalte umiddelbart om drapene på unge kvinner.
De la en haug med dokumenter på pulten min og ba meg sette i gang.
To saker skilte seg umiddelbart ut.
Agnès Nijkamp.
SOVEROM AGNÈS NIJKAMPS KROPP
EN 32 ÅR GAMMEL INTERIØRDESIGNER
Den andre saken var Hélène Frinking.
Drapet hennes
hadde likhetstrekk
med Nijkamp-saken.
Kroppen hennes viste omtrent like sår.
Vi måtte ta drittsekken som gjorde dette.
Vi ville hevne dem.
La oss komme til saken.
Det er motivasjonen. Alle har det, ikke bare meg. Oppdraget blir personlig.
Med andre ord,
det var ham eller oss. Vi måtte vinne. Vi måtte ta ham.
OFFER: HÉLÈNE FRINKING FØDT 12.02.67 I HOLLAND
Hélène var den fjerde av seks barn.
Jeg var svært inspirert av solen.
Hélène står for Helios, solen.
Hun var nesten 27 år i 1995. Hun ville studere psykologi i Paris.
TO HVITE MERKER
Vi var heldige som hadde DNA i Frinking-saken.
Det samme gjaldt Nijkamp. Sæd ble funnet på kroppen hennes.
KRIMINALPOLITIET
Så ble en vitneforklaring levert til meg.
Elisabeth var et offer
som hadde rømt fra overfallsmannen.
SLAKTERKNIV HALS
Han bandt og kneblet henne.
Han gikk for å skru av lyset ovenpå, fordi det var to etasjer.
Da kom hun seg ut, siden soverommet var i første etasje.
Hun klarte å vri seg løs og rømme.
Hun var et viktig vitne for etterforskningen.
EN 23 ÅR GAMMEL ERGOTERAPEUT
Vi hadde DNA òg.
Han røykte der, og vi fant en sigarettstump av Winston.
Vi koblet de tre sakene fordi det var samme DNA.
MANNLIG DNA
DNA-et ble merket "SM" for seriemorder,
fordi de tre åstedene var koblet sammen.
I motsetning til britene som hadde et register, hadde vi ikke det.
Hadde vi hatt et register,
hadde vi kanskje tatt ham allerede. Men det hadde vi ikke.
UKJENT MANNLIG DNA
Jeg fikk vite at noen hadde overlevd. En jente kalt Elisabeth.
Før drapet på Hélène,
hadde hun klart å rømme fra samme angriper.
DNA-et var likt. Det var fantastisk.
Hennes vitneforklaring var til stor hjelp. Hun la grunnlaget
for en politiskisse.
Hun beskrev en nordafrikansk mann.
Hun var fornøyd med skissen. Det var sånn hun så ham.
Han hadde snauklipt hår. Vi sjekket soldater,
fengsler, fremmedlegionen, brannmenn og politi. Han var atletisk.
Du forstår. Den muskuløse typen.
Vi merket også at kvinnene ble angrepet på kvelden eller om natten.
Så vi undersøkte nattarbeidere. Vi sjekket drosjesjåfører og så videre.
Alt som samsvarte med våre observasjoner
og den unge kvinnens vitneforklaring.
Hun var faktisk veldig modig. Hun dro ut i Paris med enheten.
Særlig rundt 11. arrondissement,
for å se om de møtte på ham.
FOTSPOR I BLOD
Jeg fikk vite tidlig
at han hadde etterlatt et fotspor i blod nært sengen.
Det viste seg at den andre tåen hans var lengre enn stortåen.
ETTERLYST PERSON
Det er visst ganske vanlig.
Mange har dette. Det heter egyptisk fot.
Alle mistenkte måtte ta av seg skoene så vi kunne sjekke føttene deres.
Vi så etter små spor,
for vi hadde ikke mye å gå etter.
Jeg så ham overalt.
Jeg så ham som bussjåfør. Jeg så ham stort sett overalt.
Min datters leilighet er rett over den døra.
Det var her.
Datteren min var her. Den unge mannen var der.
Vakten kunne se ham derfra.
Jeg bare måtte finne ham!
Jeg dro til Hélènes gate
og spurte alle butikkeierne om de hadde hørt om det.
Folk visste det ikke!
Politiet sjekket hverken gaten eller nabolaget til Hélène.
Det var et sjokk.
Hun var svært involvert. Hun fulgte nøye med.
Hun ville etterforske med oss.
Det var vanskelig å avvise henne. Man kan ikke gjøre det.
Alt dette har med saken å gjøre.
Jeg var en pest og en plage, men jeg angrer ikke.
Jeg ville utføre en etterforskning sammen. Det er vel bra?
Dere har gjort det, men har dere gjort dette?
De ble selvsagt lei av det. Men jeg ga ikke opp.
Jeg maste på dem fra begynnelsen av.
Saken er at hun måtte innse
at vi ikke tvinnet tommeltotter.
Vi tenkte ikke på annet enn dokumentene.
De var med oss hele døgnet.
Arbeidet var enormt! Men vi klarte ikke å finne ham.
En kvinne, en mor, faller og lider.
Så kommer hun tilbake og kjemper! Det er sannheten.
VITNEFORKLARING ELISABETH O.
"KALL MEG FLO"
Hun fikk vite, sikkert av Elisabeth,
at han nevnte navnet Flo eller Florian.
Man så "Flo" på lastebiler.
Det var et lastebilselskap.
PÅ BAKSIDEN AV HVOR MANGE LASTEBILER?
Jeg passerte så mange lastebiler for å sjekke sjåførene!
Jeg stoppet på rasteplasser
for å se på sjåførene.
Senere fikk jeg vite at "Flo"
var en restaurant òg.
Jeg trodde det kunne være noen som jobbet på en Flo-restaurant.
Det var en populær kjede i Paris.
Det var en langs gaten hun gikk hjem den kvelden.
Jeg sørget for at de sjekket
listen over arbeidere og lignende.
Jeg presset dem litt.
Hun sa til dommeren
at vi kanskje burde
følge den ledetråden,
så vi avhørte
en haug med ansatte
fra restaurantene.
SAKSMAPPER: 595
Ingenting kom ut av det. Overhodet ingenting.
31. AUGUST 1997
Prinsessen av Wales døde i går i en bilulykke under broen Alma i Paris.
Hun var med kjæresten, Dodi Al-Fayed, som også døde.
Kriminalpolitiets kvinnelige leder, Martine Monteil,
vil lede etterforskningen. Hun var umiddelbart på stedet.
Det var veldig vanskelig og stressende.
Kriminalpolitiet var allerede overveldet.
Vi trengte ikke en trafikkulykke!
Men du kan ikke ignorere det når det er prinsessen av Wales.
Det er umulig. Man blir presset
fra de høyeste myndighetene.
Vi måtte sette himmel og jord i bevegelse. Så vi gjorde det.
Jeg sa til dem at det var jobben vår. Sånn er det bare.
Jeg setter umiddelbart et team på saken.
Men vi gikk tilbake til deres sak så snart vi kunne.
Selv om ulykken involverte dødsfall, var ikke omstendighetene urovekkende.
Mens vi hadde døde jenter, og viktigst av alt, noen på frifot!
Vi hadde ikke funnet ham ennå.
GANG YTTERDØR
Vi mottok et anrop den 23. september 1997.
En ung mann hadde funnet
forloveden i hjemmet hennes
i 19. arrondissementet.
Vi dro dit umiddelbart.
BLODMERKER SPISESTUE
GARDINER, BLOD SOVEROM
ARKIVSKAP TELEFON
Jeg frøs bokstavelig talt til da jeg gikk inn.
Jeg tenkte: "Det er ikke mulig. Han er tilbake."
EN 19 ÅR GAMMEL STUDENT
Magali Sirottis foreldre stod utenfor bygningen.
Det var grusomt.
Man våkner midt på natten
og ser ansiktet hennes i kisten.
Alt man kan tenke på er hvordan hun led.
Hva mer kan man si? Hun må ha lidd så mye!
Magali var et fryktelig slag.
Jeg visste at det var ham. Det var så åpenbart for meg. Åpenbart.
Det var for sent for min datter. Men det måtte det ikke være for andre.
Nære venner sa: "Du er ikke politi eller advokat. Du er ikke dette.
Du er en mor, så besøk moren."
Jeg besøkte moren.
Og det var et helt utrolig møte.
Offeret, Magali…
Hun var forlovet og skulle gifte seg.
Da vi ankom åstedet
til Magali Sirotti,
var det ikke et slag i ansiktet, det var en slegge.
Hun var død fordi vi ikke hadde arrestert ham.
Gud, hva har vi oversett?
Vi har jobbet livet av oss for denne saken!
Hvor er ledetråden? Hva kan den være?
Hvorfor er denne jenta død?
Mannen er fortsatt på frifot. Vi må være raskere og mer på vakt.
Han kan gjøre det igjen snart om han er der ute!
Punktum.
Jeg er journalist. Jeg jobber med politi,
kriminelle og banditter.
Det fantes ikke kvinnelige journalister som skrev om kriminalitet
på den tiden.
Jeg var den første.
Politiet så på meg som en liten jente. En nysgjerrig reporter, en snok!
Jeg hadde en viss stil.
Miniskjørt, skinnjakke og høye hæler.
Politiet i byrået klarte ikke å lese meg!
Jeg spilte naiv først.
De innså fort at jeg ikke var så naiv.
Sent i september 1997
møtte jeg en betjent fra Kriminalpolitiet. Han sa til meg:
"Den 23. september fikk vi en sak med en ung kvinne kalt Magali Sirotti.
Gjerningspersonen bandt og voldtok henne. Det var en grusom forbrytelse.
Denne forbrytelsen kan være knyttet til andre voldtektsdrap."
Jeg sa: "Virkelig?
Hvordan vet du at det er samme person?"
Han sa: "Vi er ikke sikre for Magali.
Metoden er lik. Vi venter på DNA.
Men vi har DNA for to andre drapsofre og én overlevende.
Vi er sikre på at det er samme person."
UKJENT MANNS DNA (SM)
(SM) BLODTYPE B
BLANDING AV MANNLIG DNA OG OFFERETS
UKJENT MANNLIG DNA
"Vi må fortelle om dette!"
Jeg sa at jeg ville si det. Han sa: "Ikke ennå!
Du kan ødelegge etterforskningen. Mannen er ekstremt farlig.
Jeg håper du slipper å se et åsted som disse.
Vær så snill, mannen er på frifot.
Jeg ber deg, ikke slipp nyheten ennå."
Jeg holdt avtalen. Jeg er en reporter, men jeg er først og fremst en borger.
Jeg ville ikke at en voldtektsmann og kvinne-morder
skulle vandre fritt og unngå arrestasjon
på grunn av noe jeg skrev.
Der var vi. Han var i gang igjen.
Vi måtte handle raskt. Det var et kappløp med tiden.
LABORATORIUM
Kriminalteknisk avdeling
var som i oldtiden. Jeg mener det.
Åstedsgranskerne som tok prøver på åstedet
var en gjeng fyllikere og tapere
som ikke fikk gjøre annet.
Det burde ha vært nyskapende, men det var det ikke.
LAB FOR MOLEKYLÆR GENETIKK
Kriminalpolitiet gikk til dr. Pascal for å gjøre opp for dette.
En pioner for DNA i Frankrike.
SYKEHUSLEGE
Ms. Monteil og Kriminalpolitiet stolte fullstendig på dr. Pascal.
Han analyserte, sak etter sak,
prøver tatt fra åsted.
Spor av sæd, blod og hår.
Han sammenlignet dem med det ukjente DNA-et
dr. Pascal kalte "SM"…
MANNLIG DNA
…fordi det var Frankrikes første seriememorder-DNA.
Han kjempet sammen med Kriminalpolitiet
for å etablere et DNA-register.
Mange franskmenn var imot det.
Tanken på det skremte dem.
DNA-registeret
er en farlig presedens. Det kan føre til et nasjonalt register.
-Det eskalerer fort. -Ditt DNA. Din historie.
-Jeg er helt enig med deg. -Jeg er imot det registeret!
UTENFOR NUMMER TOLV 11. ARRONDISSEMENT
POLITIFORKLARING
Den 16. november 1997,
ble nok et offer oppdaget i 11. arrondissement.
EN 25 ÅR GAMMEL SEKRETÆR
Se så vakker hun var. De andre òg. Alle var veldig pene.
Det er virkelig… Herregud.
Et liv revet i stykker.
Forferdelig.
Hun het Estelle Magd.
Foreldrene hadde nøkkel til leiligheten hennes.
Da hun ikke svarte, dro de dit.
De fant datteren sin naken og blodig.
Hun hadde de samme sårene på halsen og stikksårene.
Vi fant de samme istykkerrevne klærne.
MESANIN
Det var…
Jeg anså det som en tydelig signatur.
BAG MED GRÅ T-SKJORTE FUNNET
Vi fant en T-skjorte.
En T-skjorte i størrelse large med blodflekker.
Vi ville finne DNA. Den var dekket av blod og svette.
Det var det samme DNA-et vi hadde funnet i de andre sakene.
Jeg kunne ikke si noe.
Jeg forstår veldig godt at det var politiets plikt
å holde det skjult. Jeg respekterte det.
Hundre prosent.
Men når man har to jenter som blir drept på samme måte
som min egen datter,
da sa jeg:
"Media."
Jeg kan bekrefte at i slutten av juli 1995,
visste myndighetene at de stod ovenfor
en seriemorder. En ekstremt farlig mann,
som enhver seriemorder, kan drepe igjen.
Det er en seriemorder på frifot.
-…seriemorder. -…seriemorder.
Seriemorderen i Øst-Paris…
Politiskissen basert på forklaringen
til en kvinne som rømte fra samme angrep.
Anne Gothier, en mor og hennes familie, møter dommeren.
De vil vite om politiet vil arrestere
seriemorderen som drepte Hélène.
Vil de ta ham? Jeg håper det.
Vi håper fortsatt.
Man får ikke sørget helt
før rettferdigheten seirer.
Anne Gothier er veldig sint. Hun sier:
"Drapene på Magali Sirotti og Estelle Magd skulle aldri ha skjedd.
Det er en skandale. Jeg snakker ut nå for å be kvinnene i Paris beskytte seg
og ikke bli et offer for overgriperen."
En seriemorder kan ikke stoppe. Han stopper ikke før han blir arrestert.
FRYKT I BYEN
Folk snakker. De er redde.
De kjøper avisen for å se politiskissen.
De vil fremskynde ting og ta ham.
Paris var hysterisk.
Avsløringen om en seriemorder i Øst-Paris
og medias omtale av Anne Gautier,
betydde at kvinner i Paris ble redde!
Jeg er bekymret.
Jeg sørger jeg for å lukke døren bak meg når jeg går inn i bygningen min.
De elektroniske oppslagstavlene i Paris
advarte kvinner. "Ikke dra hjem alene.
Be en taxi eller en venn om skyss."
En etterforsker sa: "Patricia, vær forsiktig.
Bruker døren din 15 sekunder på å lukke seg,
kan en mann gå inn."
FRYKT I BASTILLE
Jeg må innrømme at jeg mislikte at det kom ut.
Det var hysteri. Det er som det er.
Frankrike har ikke mange seriemordere.
Dette er ikke USA.
Det fikk mye presseomtale. Folk slukte det. Ballen rullet.
Politiet har en skisse av en 30 år gammel mann med mørkt hår.
Flere detaljer knytter tidligere saker til dagens. Politiet er på vakt.
Seksualforbrytelse og drap er sjelden i Paris. Frem til nå.
Begrepet "seriemorder" var tabu for dem på den tiden.
Dr. Pascal kalte DNA-et "SM",
men politiet brukte ikke det uttrykket.
Det + det = seriemorder. Men vi tror vi er smarte i Frankrike,
så det kan ikke være en seriemorder. Vi har ikke dem her.
Det minnet for mye
om amerikanske seriemordere. De er veldig forskjellige
og begår mange flere drap.
Med tanke på psykologien eller etterforskningen, forstod de ikke
hva en seriemorder faktisk er.
Vi hadde ikke et DNA-register.
Vi hadde ingen kunnskap om psykologien til en seriemorder.
I tillegg
hadde vi ikke krysshenvisninger i Frankrike.
Dokumentene var spredt i alle byer og tinghus.
Noen ting fungerte ikke. Andre ting var fullstendig kaos.
OKTOBER, NOVEMBER DESEMBER
Kriminalpolitiet utga et bilde i januar 1998
av en grå T-skjorte i størrelse XXL.
T-skjorten ble vist overalt.
"Ring oss om du kjenner noen med en sånn T-skjorte."
Når du viser en T-skjorte som kan tilhøre hvem som helst,
klamrer du deg til halmstrå.
Jeg var under press,
som seg hør og bør for en leder av Kriminalpolitiet.
Jeg sa om og om igjen
at jeg ville presse på for å få laget et DNA-register.
MANNLIG DNA (SM)
FØRSTEFORHØRSDOMMER THIEL
Dommer Thiel og jeg så hverandre ofte.
Han sa: "Vi må gå til alle labene, ta alt vi kan
og se etter par. Tving dem til å lete etter treff med seriemorderens DNA."
Sentrale myndigheter ble sjokkert. De sa vi ikke fikk lov til å lete.
De hadde ikke noe register. Jeg ga noen alvorsord. Det var en skam.
Jeg sa: "Vil dere ha dødsfall på samvittigheten i stedet?"
Er vi raske og effektive, kan vi lete etter treff
og kanskje få et navn.
Ja, vi var på grensen av loven. Det var greit.
Målet helliget midlene. Vi krenket ikke franskmenns identitet.
Vi gjorde ikke onde ting.
Vi var ute etter en seriemorder som angrep unge kvinner.
Vi hadde allerede hatt for mange tilfeller.
Vi måtte gjøre alt vi kunne for å stoppe ham.
Vi leser den genetiske koden i dokumentet, og sammenligner med det ukjente DNA-et.
DR. PASKALS STEMME
Vi legger det tilbake om tallene er forskjellige,
så tar vi et til og begynner på nytt. Kan man kryss-sjekke dokumentene?
Nei, dessverre. Uten et register,
må hvert dokument lagres individuelt og sjekkes én etter én
for å finne den genetiske koden.
JANUAR 1998 FEBRUAR 1998
MARS 1998
Det var den 24. mars 1998.
Dr. Pascal ringte. Hjertet mitt hoppet. Jeg tenkte: "Herregud!"
Vi så hverandre av og til i hovedkvarteret.
Men jeg skjønte at noe foregikk.
Han sa: "Jeg har gode og dårlige nyheter." Jeg ba om de gode nyhetene.
Han sa: "Vi har identifisert ham."
IDENTIFISERING AV UKJENT DNA
GUY GEORGES' DNA
FRA SIGARETTSTUMPEN
PRØVE TATT FRA SKJEDE
MANNLIG DNA: GUY GEORGES
Det var en befrielse. Jeg var svært lettet.
En ubeskrivelig befrielse.
GUY GEORGES' DNA
DR. O. PASCAL NANTES SYKEHUS
Så sa han:
"Den dårlige nyheten er
at drapsmannen ble avhørt i 1995."
Og det…
Det var absolutt et sjokk.
På det tidspunktet hadde han hovedsakelig blitt avhørt
av et team som håndterte saker
hvor jenter ble drept på parkeringsplasser.
Graver man litt, finner man
noen likhetstrekk.
Men hvorfor var noen i garasjer og andre i leiligheter?
Der var spor, sårene og klær som var revnet.
EN 27 ÅR GAMMEL MARKEDSFØRINGSASSISTENT
Det var ingen sæd, men han kunne ha brukt kondom.
EN 22 ÅR GAMMEL PRESSESEKRETÆR
Vi var overbevist om at det var ham.
Etterforskerne var ganske sikre.
Det var en mye eldre sak fra 1991.
Pascale Escarfail.
KLÆR, SÅR, BLOD
PASCAL EZARFAILS KROPP
EN 19 ÅR GAMMEL STUDENT
Jeg sa: "Vi diskuterer det senere.
Det som er viktig nå er å finne monsteret."
Jeg sendte ut bildet hans til hele landet.
Vi måtte handle raskt. Overgriperen var på jakt i byen.
Jeg var besatt av å arrestere ham innen noen timer.
Jeg ba om ekstra arbeidskraft. Vi laget en liste
over adresser og steder hvor det var sannsynlig
å møte Guy Georges.
Jeg hadde nok et hasteoppdrag. Jeg sa til lederen av enheten
at vi måtte ringe familiene til ofrene.
Ms. Monteil ringte meg.
"Mrs. Gothier, vi har et navn.
Men ikke si det til noen, ikke til barna dine eller noen andre."
Det forstod jeg.
De lette etter ham. La oss håpe at han ikke dreper igjen.
Saken fikk mye oppmerksomhet i media.
Pressen merket åpenbart
en viss energi og et oppstyr.
Politiets hovedkvarter var full av aktivitet.
De merket det. Sjefen sa: "Pressen vet det."
Og jeg sa: "Vær så snill! La dem tie! Ikke la noen lekke informasjon!"
26. MARS 1998 KLOKKEN 07:01
Øst-Paris' seriemorder har fått et ansikt.
En forbryterjakt er i gang. Følg med.
Øst-Paris' seriemorder var identifisert.
Kriminalpolitiet visste hva han het. Guy Georges.
Så kom sjokket!
En kriminalreporter, som meg,
avslørte drapsmannens navn før han ble arrestert.
Det gjør man ikke.
Tenk om Guy Georges hadde hørt det!
På tv eller radio eller hvor som helst.
Han kan flykte og sette forbryterjakten i fare.
Men vi fortsatte.
Du må vite at politihovedkvarteret er en krigsmaskin.
Det er ikke så lett å slippe unna.
Jeg trodde vi ville finne ham.
Jeg var sikker!
SAMME DAG KLOKKEN 12:44
To betjenter overvåket
Blanche stasjon den morgenen. De var allerede på plass.
De ser en mann gå av metroen. Den ene sier til den andre:
"Se! Det er fyren fra bildet. "
De tar det ut. "Jøss, det er ham! Kom igjen! "
De tok ham og arresterte ham.
MATBUTIKKEN HVOR GUY GEORGES BLE ARRESTERT
SIKKERHETSVAKTEN SOM SÅ ARRESTASJONEN
HAN PEKER TIL HVOR DET SKJEDDE
Han kom inn i morges.
Politiet fulgte etter ham og ba om navnet hans.
De hoppet på ham.
De brakte ham hit og tvang ham ned på knærne.
Så førte de ham bort.
DNA-testene er avgjørende.
De impliserer ham i tre drap og ett drapsforsøk.
Men han ligner ikke politiets skisse som ble vist i månedsvis.
Det har vært nok dødsfall og lidelse.
Dette er bra. Nå kommer han til å bli dømt.
Og vi, familiene,
kan begynne å sørge ordentlig.
Denne mannen hadde forårsaket så mye smerte. Gud.
Man måtte puste dypt inn.
Jeg tenkte at han er monsteret som drepte dem. Jeg så bildene av jentene.
Alle bildene.
I mine øyne var det et monster
som gikk opp trappen den dagen.
Et ekte monster.
Det mente jeg.
Det nye bildet av Guy Georges.
Han ble arrestert i går for drapet på tre kvinner i Øst-Paris.
I dag innrømmet han to andre.
Politiet mistenker at han var involvert i to drap til.
Jobben vår var gjort. Vi hadde ham, han kunne ikke drepe mer.
Vi kunne slappe av for sakene med DNA.
Han hadde tross alt etterlatt bevis.
Vi trengte bare en tilståelse for sakene uten DNA.
Vi hadde ham!
Jeg lurte på hvilken advokat, uansett hvor talentfull,
kunne ødelegge saken. Vi gikk selvsikre til retten.
ANDRE AKT DOM
JEG FORSTÅR AT JEG SNAKKER ÅPENT TIL DEG,
SOM OM DU ER MIN VENN
19. MARS 2001
En seksualforbryter er uskyldig til det motsatte er bevist.
Det handler om personlighet for meg. Om jeg vil forsvare noen eller ei.
Det handler om kjemi. Det er ingen logikk bak det.
Vi har alle vært i en situasjon hvor vi møter en ny person
og de gir oss et dårlig inntrykk.
Vi tenker at vi aldri
vil være alene med dem.
Det var ikke tilfellet.
Guy Georges virker ikke manipulerende når du møter ham.
Du tror han er en åpen bok.
Han har ingen skjult agenda, han er ikke utspekulert.
Og ikke voldelig!
FØRSTE DAG AV RETTSSAKEN
-Du kan ta av deg genseren. -Greit.
-Men se på meg. -Hva?
-Se på meg. -Ja, men det er vanskelig.
-Kan jeg sette meg? -Ja, vær så god.
Alex Ursulet var advokaten Guy Georges betrodde seg til.
Alex Ursulet,
eksmannen min, ba meg jobbe med ham noen uker før rettssaken.
Å sette en kvinne på saken,
er uten tvil en forsvarsstrategi
Alex Ursulet planla,
eller enhver mannlig advokat når det gjelder voldtektssaker.
Det er grunnleggende.
Han la frem saken
som en mann som var feilaktig anklaget.
Det ble funnet bevis på hvert åsted.
Noen av dem beviste Guy Georges uskyld.
Håndavtrykkene hans ble for eksempel ikke funnet.
Et åsted hadde et avtrykk
av en egyptisk fot, noe han ikke har.
Skissen politiet sendte ut i månedsvis lignet ikke på Guy Georges.
POLITISKISSE 97/255
Av prinsipp
er det uinteressant hva jeg tror. Jeg anser det som irrelevant.
Det viktige er innholdet i dokumentet.
Om min magefølelse sier at han er uskyldig eller ei,
det jeg tror, er uinteressant.
Guy Georges er ikke et monster, men en mann. Det er problemet.
Inne i Guy Georges
finnes det menneskelige som er i meg òg.
Inni deg. Inni oss alle. Det er det som er skremmende.
Et monster hadde vært enklere.
Problemet er at vi er av den samme ulla.
Det er det som er så vondt. Det er det store mysteriet.
Det er tragedien.
Han er ikke et monster, men en mann.
Jeg var 30. Det var min andre store rettssak
som advokat. Men denne gangen forsvarte jeg ofrene.
Han må slutte å gjøre skade. Rettferdigheten må seire.
Vi vet det er ham fordi det finnes bevis.
Det er ingen magefølelse eller mistanke. Vi vet det er ham.
Vi vet også at juryer kan overtales lett.
Hva om han sa i retten:
"Jeg er skyldig for de med DNA, men ikke de andre."
Jeg fryktet juryen ville dømme ham for sakene med DNA,
men frikjenne ham for de uten.
Det ville vært utålelig. Fordi det var ikke sannheten.
Det var anspent.
Det var vanskelig.
Jeg satt her på første rad.
Jeg ville ha Guy Georges i synslinjen.
Jeg ville se reaksjonene hans og skrive ned alt.
Alt som skjedde. Navn, holdninger…
Jeg ville ikke gå glipp av noe.
Det skulle bli en krig mellom de to sidene.
Alex Ursulet sverget til meg rett før rettssaken
at Guy Georges var uskyldig.
Det var en rettslig feil. Han sa: "Patricia, jeg skal bevise det i retten.
Jeg sverger til Gud at Guy Georges er uskyldig."
Jeg ville aldri være til stede under rettssaken.
Det var ikke for meg.
Målet mitt var å få ham arrestert og stilt for retten.
Men det var ikke noe for meg.
ANDRE DAG
Publikumet utenfor blir større hver dag. Spenningen i rettssalen øker.
Guy Georges, anklaget for voldtekt og drap av sju kvinner, provoserer de pårørende.
Hele uken har han gjentatt skamløst til dommeren: "Jeg drepte ikke."
Perversjonen hans har ingen grenser.
CATHYS MOR
Gjennom sin holdning fortsetter han
å såre og skade.
Både ofrene og familiene deres, som er ekstremt sårbare og har det vondt.
Tenk at han benektet det!
Det var helt sjokkerende. Man undret…
Var det dårlig råd eller var han gal? Vi skjønte det ikke.
Vi var overrasket, men rolige.
Han hadde jo tilstått alt!
OFFER: MAGALI SIROTTI
JEG VIL LETTE MIN SAMVITTIGHET
OFFER: CATHERINE ROCHER
JEG ANGREP DEM
HELE SANNHETEN I DENNE SAKEN
Selv i tilfellene uten bevis: Escarfail, Magali Sirotti…
Han tilstod alt.
GUY GEORGES' POLITIFORKLARING
POLITIKAPTEIN FRANCIS BECHET
Betjent Francis Bechet,
også kalt Sidney,
var den første som fikk Guy Georges til å tilstå.
Sidney stod i vitneboksen.
Han hadde fortalt meg hvordan han fikk Guy Georges til å tilstå.
Han sa ikke dette i retten. For å få Guy Georges til å snakke,
visste Sidney at han ikke måtte føle seg
som samfunnsfiende nummer én etter arrestasjonen.
Så Sidney skapte en atmosfære på kontoret sitt i hovedkvarteret.
Han satte på jazzmusikk.
Han tilbød ham whisky.
Så begynte han å prate med Guy Georges på en svært uformell måte.
EN BLOND JENTE
VEKKET INTERESSEN MIN…
Guy Georges ga ham en tilståelse
full av detaljer. Han fortalte ham alt.
Som til en fortrolig venn.
Han kjøpte kniven Opinel 12 og litt gaffatape.
Han drakk opp en øl
da en ung kvinne kledd i svart gikk forbi.
Blond, 19 år gammel og billedskjønn.
Guy Georges forteller Sidney at han var tiltrukket av den pene jenta.
Han dro med en gang og fulgte etter henne.
Han gikk opp bak henne,
holdt en kniv mot henne og tilbrakte timer med henne.
Pascale var en heltinne.
Hun sparket ham. Hun var 160 centimeter,
19 år gammel, bundet og naken,
og hun sparket ham.
Det gjorde Guy Georges sint.
Og…
Da politiet fant henne, var ikke munnen hennes…
Den var ikke kneblet, men tapen hadde etterlatt merker.
Munnen hennes var åpen.
Sidney, politimannen,
hadde spurt seg selv mange ganger i løpet av de sju årene:
"Hva sa hun? Hva var Pascales siste ord mens hun døde?"
Guy Georges sa:
"Tapen løsnet.
Hun så på meg og spurte: 'Hva gjør du? Dreper du meg?'"
Og det…
Sidney ble svært sjokkert av det han hørte.
Et offers siste ord i munnen på drapsmannen.
Sidney spurte hva han gjorde etter det.
"Jeg vasket hendene i kjøkkenvasken. Jeg så noen øl, så jeg drakk en.
Jeg tok en til og dro. "
TREDJE DAG
Uskyldig menn kan tilstå i varetekt.
Tror du ikke at folk tilstår og trekker det tilbake?
Dere vil se, når vi undersøker hver sak,
hvordan de skapte en gjerningsperson.
De overdrev og klandret ham
for nesten alle forbrytelsene som tok sted
da han kunne ha begått dem fordi han ikke var i fengsel.
Han har alltid hevdet at arrestasjonen hans var voldelig.
Han ble tvunget til å gå opp trappen da han ankom politiets hovedkvarter.
Han sa han ble slått da.
Og senere i varetekt…
Husk at ingen advokater var til stede, og det ble ikke filmet.
Han sa han ble presset til å tilstå
ting han ikke gjorde.
Han ble aldri slått!
Han fikk en svært liten hodeskade under arrestasjonen.
Det er alt! Resten av tiden
var et psykologisk "spill".
Et psykologisk spill mellom dem for å få en tilståelse.
Det er alt. Man må ikke å slå en mann for å få en tilståelse.
Han håner oss.
Han håner retten. Alle sammen. Vi ser ham sitte der. Utrolig.
Ofrenes familier forventet
at Guy Georges skulle bli dømt.
Men de måtte høre det. De måtte høre Guy Georges forklare ting
og svare på spørsmålene de hadde
om de siste øyeblikkene til døtrene eller søstrene deres.
Jeg kan ikke beskrive det. Et monster.
ELSAS MOR
Ingen reaksjon. Han reagerte ikke da han så bildene. Sprøtt.
Jeg så på bildene fra hvert åsted. Det var en uutholdelig del av rettssaken.
Guy Georges bladde ikke fort gjennom bildene.
Han så på hvert bilde. Det ene etter det andre.
Han undersøkte dem nøye og rolig.
Men veldig fokusert. Avmålt.
Han så på alle. Han studerte hver og en.
Det var…
Det var uhyggelig.
Vi så på dem i 20 sekunder.
Men ham? Jeg tok tiden.
Jeg sa: "Guy Georges…
…du har sett på bildene i fem minutter og 40 sekunder. Jeg tok tiden.
Han svarte ikke om spørsmålet ikke var spesifikt.
Han sa: "Nei, overhodet ikke. Hvordan vet du det?"
Spørsmålet mitt var tydelig. "Du så på dem i fem minutter og 40 sekunder?"
Da sa han:
"Jeg vet ikke. Det er som det er."
Han sa ikke engang
at han ble overrasket eller at han prøvde å analysere dem.
Han sa det ikke var ham, men sa ikke hvorfor han så.
Jeg presset videre.
Jeg var ikke fornøyd med svaret. Jeg satte meg ikke.
Så sa han:
"Det gjør vondt."
Jeg spurte: "Hvordan skjuler du det så godt?"
Han svarte selvsagt ikke.
FJERDE DAG
DOMSTOL ADVOKAT-INNGANG
Vi må ha personer,
menn eller kvinner, jeg er ikke feminist,
som prøver å forsvare det noen kanskje vil kalle uforsvarlig.
Ingenting er uforsvarlig. Dette er beviset.
Skremmende.
Saken var skremmende.
Men han er et menneske.
UTEN Å INNSE DET,
KALTE JEG DEG MOR TO GANGER
Barndommen hans gikk innpå meg.
Han ble født utenfor ekteskapet
av en ung kvinne og en forbipasserende soldat.
…ANSE BARNET DITT SOM "FORLATT"…
FRASKRIVELSE AV FORELDREANSVAR
BARNET SKAL ADOPTERES BORT
UNDER STATENS FORMYNDERSKAP
Han ble avvist om og om igjen.
Guy Georges endte fort opp
med barnevernet. Han ble plassert hos familien Morin.
Familien
var så kjærlige og støttende som er mulig
når man har 20 barn.
Med andre ord, sju biologiske barn
og 13 fosterbarn.
-Hva skjedde etter han fylte 16 år? -Han…
Han angrep en jente bakfra. Han prøvde å kvele henne.
Jeanne Morin gikk inn gjennom vitnedøren…
VITNER FOR RETTEN
…til vitneboksen.
Hun kom for å fortelle
om Guy Georges barndom og hvorfor hun avviste ham
etter han forgrep seg på to fostersøstre.
En da han var 14.
Den andre, Christiane, med en metallstang mot halsen hennes.
Guy Georges var 15 eller 16 år.
Mrs. Morin sa at det var en vekker.
Hun ringte sosialarbeideren og barnevernet. Hun sendte ham bort.
Han ble sendt til et gruppehjem.
Han ble en rømling, en forbryter.
Det gikk nedover fra da av.
Det fantastiske
var at man kunne se at han ble rørt av den eldre kvinnen.
På et punkt sa han til henne:
"Mamma, jeg ville si at jeg er glad i deg."
Mrs. Morin snudde seg mot ham
og sa: "Jeg er glad i deg òg.
Men hjertet mitt er tappet nå."
Og så faller Guy Georges' ansikt. Han setter seg ned igjen.
Hun var ikke glad i ham lenger.
Aldri i livet.
Som kvinne blir jeg ikke rørt av Guy Georges.
Rørt? Mener du beveget? Nei.
Selvsagt var livet hans tragisk. Uten tvil.
Men han var fri, han handlet fritt.
Det Guy Georges gjorde var galskap, men han er ikke det.
Han er fri. Fri til å ikke gjøre det. Han visste at det var galt. Ondskap.
Så jeg er ikke rørt. Det er nok.
Jeg blir rørt av smerten til ofrene jeg forsvarer.
FEMTE DAG
Jeg håper han har motet til å innrømme, som han gjorde under etterforskningen,
hva som skjedde. Det er den eneste måten vi kan forstå de grusomme handlingene.
Og han kan få sett seg selv i speilet.
Innen femte dag
var vi overveldet av smerte.
Jeg ville at Guy Georges skulle motsi seg selv,
så jeg kunne være sikker på at han ville bli dømt
for drapet på Escale Escarfail òg.
Selv om ingen bevis knyttet ham til det.
Så fra begynnelsen av rettssaken stilte jeg spørsmål hver gang
jeg merket at han snublet i ordene.
Så la jeg merke til noe ved lunsjtiden. Noe veldig uvanlig.
Jeg ville spørre Guy Georges om det før dagen var over.
Klokka var rundt 18:00.
Jeg bestemte meg for å kryssforhøre ham.
Jeg fikk ordet. Jeg reiste meg.
Guy Georges.
Du hørte kleseksperten forklare tidligere
at kniven som kuttet klærne ble holdt av noen som var venstrehendt.
Du sa at du var høyrehendt. Stemmer ikke det?
Han sier ja.
Guy Georges, er du sikker på at du er høyrehendt?
Bruker du aldri venstre hånd?
Han sier nei.
Guy Georges, jeg insisterer. Gjør du alt med høyre hånd?
Bruker du ikke begge hender? Er du ikke tvehendt?
Han sier nei.
Guy Georges,
jeg er overrasket. Dette er saken…
Jeg fulgte nøye med.
Når du får bilder, tar du imot dem med høyre hånd.
Men du gjør det sånn, med venstre hånd, når du ser gjennom dem.
Og du flytter mikrofonen med venstre hånd.
Så…
Plutselig
ser han på meg og sier:
"Det er fordi…
Det er logisk.
Bildene, mikrofonen…
Men…"
Han hevet hånden. "Men…"
Men hva, Guy Georges? Stikker du med høyre hånd?
Han sa ja.
Bruker du høyre hånd når du stikker ned?
Han sier ja.
Han begynner å innse hva han nettopp gjorde.
Han endrer seg fullstendig. Smilet hans blir hånlig.
Han er rasende på seg selv og Solange Doumic.
Han gir henne et drepende blikk. Han senker hånden.
Det var musestille i rettssalen.
Han tilsto nettopp at han hadde gjort det.
Vi så ham. Vi så den ekte Guy Georges, han var ikke mannen fra tidligere.
I det øyeblikket følte man volden. Drapsmannen Guy Georges.
Takk.
Jeg snudde meg mot Guy Georges i det øyeblikket
og spurte ham: "Hva snakket du om? Hva mente du?"
Vi forventet at han skulle si: "I gatekamper."
Den vanlige Guy Georges fra de siste fem dagene.
Han hopper bokstavelig talt fra stolen for å svare. Som dette.
Han roper og peker på meg. Ansiktet hans er forvridd av hat.
Han roper: "Det er henne! Hun lurte meg! Dette er en lek for henne!"
Doumic svarer: "Nei, dette er ikke en lek."
Det er for mye smerte og lidelse her.
Så sier hun: "Men jeg anser det som en tilståelse
da det virket som du sa at du ville drepe meg i 15 sekunder."
Jeg mistet kontroll.
Jeg brast i gråt.
Heldigvis hadde jeg håret.
Men alt kom ut. Retten er hevet.
Vi fikk møte ham i et bakrom.
Han var omringet av vakter, men de stod et stykke unna
så vi kunne snakke i fred.
Men…
Guy Georges kunne ikke snakke.
Han var ikke den samme som før.
Det var ikke mannen fra tidligere i rettssaken.
Jeg følte at jeg snakket
til en vridd jernstang.
Jeg følte at all volden ville eksplodere, muligens mot meg.
Jeg tror det var blindt raseri.
Vaktene må ha følt det samme.
For første gang satte en av dem seg mellom meg og Guy Georges.
Jeg følte at jeg møtte
mannen ofrene hadde sett.
Følelsen av ødeleggelse
i saken traff meg plutselig. Alle de ødelagte livene rundt meg.
Guy Georges' ødelagt liv. Det var ødelagt fra starten av.
Det kan man ikke benekte.
Det var ikke annet enn smerte og ødeleggelse.
SJETTE DAG
Da rettssaken fortsatte mandag morgen, på den sjette dagen,
trodde alle at han ville innrømme det.
Vi venter. Ingenting skjer. Vitneboksen er tom.
Han nektet å forlate fengselet.
Dommeren beordret henting med makt, så han kunne komme til rettssaken.
Han var i elendig humør.
Han kom ubarbert, ustelt og ekstremt sint.
Dommeren prøvde å gjenoppta rettssaken.
"Da vi avsluttet fredag kveld, skulle du si ting til familiene.
Er du klar til å snakke nå?"
Guy Georges sier: "Nei, ikke nå.
Jeg skal snakke med dem, men ikke sånn. Jeg pisser på rettssystemet."
SJUENDE DAG
Det er ham. Det er ingen overraskelse. Man prøver å tenke at han er et menneske.
Det er han ikke.
Jeg visste ikke om han ville innrømme det,
men jeg tenkte hele tiden på
at jeg ikke ville ha en repetisjon av forrige uke.
På det tidspunktet
håpte Alex Ursulet og jeg bare at han virkelig ville forklare seg selv,
så ingen kunne si til oss: "Han er et monster."
Vi måtte forstå hvorfor.
Han måtte i det minste gjøre det.
Det handlet om moral med tanke på gjerningene hans.
Han måtte i det minste finne motet
til å forklare det foran retten og familiene.
Han måtte tåle det. Er han et menneske, kan han reise seg og si:
"Ja, jeg gjorde det."
Guy Georges hadde forandret seg tirsdag ettermiddag.
Han hadde barbert hodet.
Han hadde byttet den grønne joggedressen med en plettfri, hvit genser.
Så kommer Elisabeth som rømte fra ham i 1995.
Nydelig, langt rødt hår. Hun står rett foran Guy Georges og venter.
Alex lente seg mot ham og sa:
"Har du noe å si, er tiden inne. Si det for familien din."
"Fortell, angrep du Elisabeth?" Og Guy Georges
sier ja. Han ser ned og sier ja.
Vi hørte det knapt. Han hvisket det.
Ursulet fortsetter. Han sier:
"Drepte du Ms. Escarfail?"
"Ja."
"Drepte du Cathy Rocher?"
"Ja."
Det var som et litani.
Ursulet ramset opp navnene på hvert offer.
"Drepte du Ms. Sirotti, Ms . Bénady…" "Ja."
Svarene lå dypt inne.
Rettssalen var musestille i det øyeblikket.
Ikke engang en flue surret i rettssalen.
Det eneste
vi hørte etter at han hadde snakket,
var ordene til moren av et offer.
Hun sa takk.
Jeg sa ordet "takk".
Og han nikket.
Akkurat nå er jeg nummen på grunn av denne ikke-samtalen,
hvor jeg takket min datters drapsmann.
Det kom bare ut.
Jeg hadde ingen tanker rundt det.
Basert på ofrene, gikk han etter kvinner mellom 19 og 32 år. Et bredt spekter.
Det var ingen spesiell fysisk stil.
Brunetter, blondiner og rødhårede. Høy og kort.
Ingen av dem var deprimert, arbeidsledig, ensom eller nedfor.
De var jordnære kvinner med ambisjoner og kjærester.
Han sa han ble trigget av energien deres.
Jo mer energiske de var, jo mer tiltrukket ble han av dem.
Han sa at når han så dem på gaten,
ble han tiltrukket av energien de utstrålte.
Energien var magnetisk for ham.
Den vekket ham.
TRETTENDE DAG
Det var uventet. Det gikk ikke som planlagt.
Vi bestemte oss for å følge ham til siste slutt.
Hadde jeg ikke holdt ut og prosedert for ham, hadde det betydd
at jeg forlot ham.
Nok en kvinne hadde forlatt ham. Det var uutholdelig. Så jeg prosederte.
Ærede dommer.
Mine damer og herrer i retten og juryen.
Denne ettermiddagen er jeg den første som står foran dere
for å forsvare Mr. Guy Georges.
Jeg skal forsvare det uforsvarlige.
Jeg vil snakke til deg, Guy Georges.
Jeg vil gjerne si…
…at du er kanskje psykopat…
…men du ble ikke født sånn.
Man blir ikke født som psykopat, man blir en.
Dommen blir ingen overraskelse.
Jeg vet ikke hva fremtiden din bringer. Din fremtid blir annerledes.
Men det er opp til deg å skape den.
FJORTENDE DAG RETTSSAKENS SISTE DAG
Rettssaken ble gjenopptatt klokken 16:42.
Dommeren kunngjorde dommen fra Paris straffedomstol.
"'Mr. Guy Georges, du er dømt til livstid i fengsel.
Du må sone i minst 22 år.'
De klemmer og kysser i rettssalen.
Man hørte til og med latter blant forsvarerne.
Det er over."
SLUTTORD
JEG SKYLDER DEG SÅ MYE
FORDI JEG TOK SÅ MYE FRA DEG
IKKE VÆR TRIST VI LYTTER TIL FUGLENE
Jeg var ikke i rettssalen,
så jeg hørte det etterpå. Det var svært emosjonelt.
Han ba ofrene om tilgivelse.
Siden jeg ikke var der, hadde jeg tenkt på tilgivelse og sånt.
Jeg innså at jeg ikke kunne tilgi ham. Han angrep ikke meg, men Hélène.
Så bestemte jeg meg for å skrive til ham.
Han skrev tilbake.
KJÆRE ANNE,
JEG VIL IKKE LYVE TIL DEG, JEG SOV IKKE MELLOM 7. OG 8. JULI
JEG FORSTÅR AT JEG SNAKKER ÅPENT TIL DEG, SOM OM DU ER MIN VENN.
JEG SKYLDER DEG SÅ MYE FORDI JEG TOK SÅ MYE FRA DEG.
Hun overga brevene hans til meg, som en arv.
Hun ba meg også
sjekke om brevene kunne brukes
av psykiatere for å forstå Guy Georges.
For å se på ham som mer enn en drapsmann. Som noen som er intelligent
og har en forståelse for hvem han er og hvor han kom fra.
JEG VIL IKKE MISTE HÅPET
RETT I FENGSEL
SI HVA JEG SKAL GJØRE
Jeg tror vi kan lære av brevene hans.
Sånn at de mange som er lik ham,
ikke utfører det. Det er det som betyr noe i dag.
LITT FOREBYGGING
Hvordan gjenkjenner man det og hjelper dem
med å håndtere smerten på andre måter enn å begå grusomheter.
DET ER SNILT AV DEG, ANNE
Det er svært uvanlig at en mor skriver til sin datters drapsmann.
Fordi hun tror på forsoning.
Anne tror at Guy Georges kan reddes.
At han kan bli behandlet, motta terapi og jobbe gjennom det.
Jeg tror hun tror på det.
Dette er et valnøttre.
Det har også lidd. Det ble kuttet.
Det er vakkert. Hélène.
Jeg vil dele hardt arbeid, sjenerøsitet og sånt.
Jeg vil ikke dele hat. Absolutt ikke.
Det er ikke min greie.
Her. En suvenir til deg.
Det er ikke mange.
Dette…
Dette er fred. Man tar sorgen og lager noe med den.
Det er det jeg vil dele.
TAKKET VÆRE UTHOLDENHETEN TIL OFRENES FAMILIE
FIKK FRANKRIKE ET DNA-REGISTER I 1998
DET OPPKLARTE HUNDREVIS AV SAKER
Tekst: Lovise Kvalsund