Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Máme napsat esej?
Pět set slov o tom, kdo jsme?
Nemám ponětí, kdo jsem. Jak o tom mám napsat 500 slov?
To mi zabere věčnost.
Do týdne? Dobrý bože.
Horší téma už mě nemohlo potkat. Já.
Děláš si s tím velkou hlavu, Karlíku.
Starý dobrý Karlík Braun,
milý smolař, kterému se zdá se štěstí vyhýbá.
Nejspíš jste o něm slyšeli. Rozhodně už jste ho viděli.
Je všude.
V novinách a knihách, ve filmech a seriálech.
Najdete ho po celém světě a také ve vzduchu.
- Byl i na Měsíci. - Dobrý bože, Karlíku Braune.
Skoro jako by tu Karlík, jeho pes Snoopy
a zbytek partičky Peanuts s námi byli odjakživa.
Pro Ládíka jsem měl vždycky slabost.
- Nejradši mám Ládíka. - Fandím Pískalovi.
Bylo úžasné, jak moc pro mě Frantík znamenal.
Nejradši mám Péťu Mentolovou.
- Ano, a Snoopy. - Snoopyho mám nejradši.
Peanuts je součástí našeho života už 70 let.
Peanuts je jako jiná planeta.
Má diváky po celém světě.
Líbí se všem, a proto se z toho stal obří fenomén.
Peanuts je možná globální ikonou,
ale ve středu toho všeho je stále starý dobrý Karlík Braun.
Miluju Peanuts a Karlíka Brauna.
Miluju Karlíka Brauna.
Tolik jsem se s ním ztotožňoval.
Ale kdo je Karlík Braun?
A odkud se vzal?
Proč by někoho zajímalo, kdo jsem? Nejsem ničím zvláštní.
„Kdo jsi, Charlie Browne?“
VYPRÁVÍ LUPITA NYONG'O
Dlouho předtím, než se objevil Karlík Braun,
tu byl muž jménem Charles Schulz, který snil o kariéře kreslíře komiksů.
Snil jsem o vlastním komiksu.
Byl to můj sen už od mých šesti let.
Skoro už od jeho narození
se zdálo, že Charles Schulz je ke komiksům předurčen.
Když byl malý…
KRESLÍŘKA KOMIKSŮ
…strýc mu přezdíval Spark Plug, podle stejnojmenné komiksové postavy koně.
A tak mu všichni začali říkat Sparky.
Byl jedináček
a kluk, se kterým se nikdo moc nebavil.
Byl tak úzkostlivě plachý…
BÝVALÁ ŘEDITELKA MUZEA CH. M. SCHULZE
…že když šel s matkou ulicí v Saint Paulu,
měl skloněnou hlavu.
Plachý Sparky byl takový premiant, že přeskočil ročník.
To ale nebylo všechno.
Oproti dětem ve třídě byl mladší o celý rok,
což je u dítěte velká věc.
SPISOVATEL/GRAFIK
Měl problém držet krok se staršími dětmi a trpěl tím.
Měl pocit, jako by pro své spolužáky neexistoval.
VDOVA PO CH. SCHULZOVI
Po vyučování Sparky rád trávil čas v otcově holičství.
„Když je mi smutno, rád chodím k tátovi do holičství.
Vždycky se ptají, jestli nechci oholit.“
I to však mělo stinnou stránku.
Když jsem chodil do holičství a on mě stříhal,
byl už skoro v půlce, a trapné bylo,
když přišel nějaký dobrý zákazník.
Táta mi řekl: „Posaď se tamhle
a chvilku počkej, musím obsloužit tohohle pána.“
Bylo trapné sedět na lavičce jen s polovičním účesem.
Na druhém stupni
se i Sparkyho dobré známky začaly horšit
a on měl pocit, že selhal.
Myslím, že v osmé třídě se to začalo bortit.
Propadl jsem z každého předmětu.
Radost Sparkymu přinášel jeho skicák.
Kreslil v jednom kuse a snil o tom, že jednoho dne nakreslí komiks,
jako ty, co vídal v novinách.
V Saint Paulu jsme odebírali dvoje noviny a v sobotu večer
otec jezdíval do místní lékárny
a kupoval dvoje minneapoliské noviny, abychom měli čtyři komiksové rubriky.
A o tom byl můj život.
Pět set slov o tom, kdo jsem. Kdo jsem, Snoopy?
Jsem syn holiče.
Mám rád baseball. Chodím do školy. Snažím se to tam přetrpět.
Ten úkol je strašně těžký.
To bys nepochopil, Snoopy. Ty nikdy nemusíš dělat nic těžkýho.
Sedni, zůstaň, překul se.
Psí život je tak jednoduchý.
„Sparky jde do války!“
V roce 1942 Sparky narukoval do armády.
„Co se stane, když narukuješ?“
„Někam tě pošlou.“
„Toho jsem se bál.“
Odchod z domu byl pro Sparkyho těžký.
Ke své matce měl velmi blízko a ona byla dlouhou dobu nemocná.
Sparkymu nikdy neřekli, jak moc je jeho matka nemocná.
A že se pravděpodobně neuzdraví.
Cítil se kvůli tomu odstrčený a osamělý.
Ten večer, kdy jsem se měl hlásit ve Fort Snelling
v Minnesotě, řekla: „Měli bychom se rozloučit,
protože už se nejspíš neuvidíme.“
A pak jsem odjel.
Když mluvil o smrti své matky, míval depresi a byl viditelně otřesen.
Vždycky ho to… rozplakalo.
Zanechalo to v něm něco, o čem přemýšlel celý svůj život.
„Je to celé zvláštní.
Procházíte se, nemyslíte na nic konkrétního.
Najednou si vzpomenete na ztracenou lásku…“
Pozor!
Ani nevím, jak jsem to tam přežil.
Je to už dávno,
ale na některé věci se prostě nezapomíná.
Mladý Sparky nikdy předtím nestrávil noc mimo domov.
Ale za války cestoval až do Francie a Německa.
Během své služby v armádě se Sparkymu často stýskalo a byl osamělý,
a tak kreslil obrázky, jako když byl malý.
Skicák nosil všude.
„JAK TO BYLO“ SPARKY
Po válce se domů vrátil ještě odhodlanější stát se kreslířem komiksů.
Bráško, potřebuju pomoct s matikou.
Nevidíš, že píšu esej?
A o čem?
O tom, kdo jsem.
O tom, kdo jsi? Já ti řeknu, kdo jsi.
Jsi můj bráška.
A pěkně mizernej bráška,
když mi nepomůžeš s úkolem z matiky.
Hele, koukni na tohle.
Dobrý bože.
Tak jo. Když máš dvě jablka a já ti dám další tři,
kolik jich budeš mít?
Není to jedno?
Nikdy jsem nesnědla víc než jedno.
A kdo vůbec ta jablka rozdává?
Můj esej asi bude muset počkat.
Sparky se chtěl nade vše stát kreslířem.
Stejně jako Karlík Braun se nevzdával.
A stejně jako Karlík Braun se setkával s neúspěchem.
Poslal jsem deset komiksů do Saturday Evening Postu.
Mezitím jsem pracoval na komiksovém stripu.
A když jsem ho poslal, pracoval jsem na něčem dalším.
Sparkymu se povedlo několik komiksů vydat,
ale Karlík ani Snoopy se v nich ještě neobjevovali.
Člověk si myslí, že prvním prodejem
se vám otevřou vrátka, ale tak to nefunguje.
Prodal jsem dva nebo tři a pak několik měsíců nic.
Pět let to Sparky zkoušel bezúspěšně.
A pak si začal něco uvědomovat.
Nakreslil komiks Li'l Folks
o postavě jménem Karlík Braun…
FILMAŘ
…a psovi, který nevypadal jako Snoopy, ale byl mu podobný.
Pomalu jsem začal zjišťovat, že když kreslím malé děti,
takové typy komiksů se redaktorům líbí nejvíc.
Jeho díla konečně získávala na oblibě.
A jednoho dne v roce 1950
Sparky vydal první komiksový strip Peanuts.
ZAČÍNÁME DNES
V prvním vydaném stripu se objevovaly tři postavy.
Jednou z nich byla holčička Péťa, chlapec jménem Šermy
a Karlík Braun, který šel kolem.
Tady je. Je tu Karlík Braun. „Starý dobrý Karlík Braun.“
Jakmile byl pryč, řekl: „Jak já ho nenávidím.“
To je tak…
Je to krutý.
KRESLÍŘ KOMIKSŮ
Ale tak to v dětství chodí.
Děti jsou kruté. Kvůli tomu, jak se k sobě chovají…
HEREČKA, PRODUCENTKA
…si kolem sebe utvoříte brnění.
A pak ho po zbytek života nesmíte zapomenout shazovat.
Zanedlouho si lidé po celé Americe
starého dobrého Karlíka Brauna zamilovali.
Je to postava, která je mi blízká…
FILMAŘ
…která je očividně stejně divná nebo nepochopená jako já,
nebo tak to aspoň cítím. To bylo hodně důležité.
SPISOVATELKA
Viděli jsme, jak Karlíka šikanují.
Fandili jste mu, protože byl tak bolestně lidský.
Nevzdává se.
HEREČKA
Vstane a zkouší to znovu. To se mi moc líbí.
HEREC
Sparkymu se jeho sen konečně plnil,
a to jen díky tomu, že byl sám sebou.
Ten příběh Karlíka Brauna…
Jsou to vzpomínky na mé vlastní těžké časy.
Karlík Braun představuje trochu toho, co v sobě má každý z nás.
Především já. Karlík vystihuje především mě.
Ládíku,
jak mám sepsat 500 slov o sobě?
Není na mně nic, o čem by stálo za to psát.
Tenhle úkol je skvělá příležitost, Karlíku.
Příležitost k čemu?
K tomu, položit si základní otázky života.
Kdo jsem? Co tu dělám? Co je smyslem mého života?
Dobrý bože. Jak mám tohle všechno vědět?
No, Karlíku, když já stojím před těžkými otázkami,
odpovědi hledám u velkých myslitelů.
Španělský spisovatel Miguel de Cervantes jednou napsal:
„Pověz mi, s kým se stýkáš, a já ti řeknu, kdo jsi.“
S kým se stýkám? Nerozumím.
Měl by ses obrátit na své přátele.
Na lidi, se kterými trávíš čas. Možná ti pomůžou.
Já nevím, Ládíku. Zdá se to nemožný.
Hlavu vzhůru, Karlíku.
Máš celý týden na to, abys našel odpovědi na základní otázky života.
Sparky vždy tvrdil, že je v mnohém jako Karlík,
ale kousek Sparkyho je téměř v každé postavě Peanuts.
Byl to přesně ten člověk…
KRESLÍŘKA / KREAT. ŘEDITELKA
…jakého byste si za Peanuts představovali. Spojoval v sobě všechny své postavy.
Ládík představuje filozofickou stránku pana Schulze.
Je to filozof, pořád má co říct.
Je to tichý filozof. Takový byl tak trochu i Sparky.
Ládík vždycky pokládá důležité otázky
o smyslu života, našem místě ve vesmíru a o tom, jak to všechno do sebe zapadá.
„Život je těžký, viď, Karlíku?“
Myslím, že jsem se ztotožňoval s Ládíkem, protože… Měl jsem usínáčka.
Taky jsem všude nosil modrou deku,
takže je mi blízký.
Taky jsem měla svou deku.
A vždycky jsem stála před pračkou
v prádelně, kam máma chodila,
a během pracího a sušicího cyklu jsem plakala.
Všichni mi říkali Ládíku.
Ládík umí být chytrý i hloupý.
Umí být nevinný a vševědoucí.
Povaha jeho osobnosti se propůjčuje k všemožným nápadům.
Ládík a Karlík ukazovali milou stránku Sparkyho osobnosti.
Zato Ládíkova starší sestra Lucka…
Lucka je vážně zlá.
„Jsi nudný člověk, Karlíku.“
A hlučná a tak trochu děsivá.
Lucka je zábavná, ale fakt zlá.
Většina z nás nemá Lucku ráda, protože je zlá.
Ale zároveň je tak přehnaně zlá… …až je to vtipné.
Ten Lucčin žertík s míčem zná každý.
Karlík běží a Lucka ten míč uhne…
HEREC
…on vykřikne a spadne.
UŽ ZASE!
Klasika.
Se kterou z postav soucítím nejvíc?
Mám rád všechny, protože v každé je kousek ze mě.
Moje sarkastická stránka patří Lucce.
Ta bezvýrazná stránka patří Karlíkovi.
UŽ NEMŮŽU
A ta idealistická stránka patří Snoopymu.
Snoopy.
Zatímco Karlík a ostatní děti byli tak trochu jako sám Sparky,
Snoopyho nic nebrzdilo.
Snoopy byl pes, který odmítal být psem
a byl velmi ctižádostivý.
Panebože. Snoopyho miluju. Je tak roztomilý a zábavný.
Snoopyho miluje každý.
Představoval naše touhy.
Říkáte si: „Dneska budu letecké eso z první světové.
Zítra budu dělat filmovou hvězdu.“ Cokoli.
Snoopy si žije svůj život a má bujnou fantazii.
Ale i Snoopy vychází ze Sparkyho života.
Předlohou Snoopyho byl pes,
kterého jsem měl asi ve 13 letech.
Snoopy hrál hokej a bruslil, protože Schulz taky.
TRESTNÁ LAVICE
Jako ti nejlepší tvůrci
i on do díla vkládal část sebe,
což je vidět na tom, o čem ty postavy mluví
a co je také baví.
Musím za ten esej dostat dobrou známku.
Možná bych si měl promluvit s odborníkem.
DOKTORKA ORDINUJE
Ahoj, Karlíku. Co máš dnes za problém?
Mám problém s psaním eseje, Lucko.
Pomůžeš mi?
Rozhodně. Hodně jsem o tobě a tvých nedostatcích přemýšlela.
Nedostatcích? Nejsem si jistý, že mi to pomůže…
Poslouchej mě.
Není lepší způsob sebepoznání,
než když profesionál poukáže na tvé mnohé chyby.
Mé mnohé chyby?
Přesně tak.
Vytvořila jsem vlastní systém, který pro tebe bude poučný.
Udělej si pohodlí, Karlíku.
Připravila jsem pár stovek snímků o tvých chybách a slabinách.
Světla, prosím.
Začneme tvými prvními roky.
STARÝ DOBRÝ KARLÍK BRAUN… ANO, PANE!
Jak vidíš, už od začátku jsi nebyl moc oblíbený.
JAK JÁ HO NENÁVIDÍM!
Popularita se ti vyhýbala.
Nikdy ses nemohl měřit se svými vrstevníky.
Vidíš?
A teď dávej pozor.
Při hlubším zkoumání odhalíme jistý vzorec,
vzorec opakovaného selhání.
Pod tvým vedením
tvůj baseballový tým prohrál všechny zápasy.
No, párkrát jsme vyhráli.
Ano, ale to jen díky tomu, že sis zlomil ruku.
Když zůstaneme u sportu,
nikdy se ti nepovedlo kopnout do míče.
Vidíš?
Jsi neschopný, a to i když zrovna neděláš týmový sport.
Jsi neschopný sám i v týmu.
A teď se podíváme na Valentýna.
HROM DO TOHO!
Dost! Už se na to nemůžu dívat.
Snad jsem ti pomohla s tím esejem! Za pár dní čekej podrobnou fakturu!
Neúspěch, neúspěch, neúspěch.
Většinu nápadů na Karlíka čerpal Sparky ze svého dětství.
Ale jakmile měl vlastní děti,
začaly se v Peanuts objevovat i zážitky z jejich dětství.
Myslím, že při sledování svých dětí mám víc nápadů,
než bych si možná rád přiznal.
Už jen ty jejich malé hádky a podobné věci
mi vnukly několik nápadů.
V zábavním průmyslu podle mě hodně táhne to,
když to vychází z jedinečného úhlu pohledu.
A jediný úhel pohledu každého tvůrce je jeho vlastní.
Už jako dítě jsem si uvědomoval,
že tam někde v Americe je člověk,
který sedí u velkého kreslicího stolu a má ženu a děti.
Vstane, nakreslí Snoopyho a pak jde ven bruslit.
Můj syn vyráběl modely letadel
a ukazoval mi nejnovější kousek.
A najednou mě napadlo umístit Snoopyho na psí boudu
a nechat ho hrát si na letecké eso z 1. světové.
Jednoho dne poslouchal svého druhého syna Craiga,
kolem prošel nějaký mladík a Craig řekl:
„Chová se jako Joe Cool.“
A tak se zrodil Joe Cool.
Všechno v tom komiksu bylo se Sparkym nějak osobně spojené.
Když psal o symfonii, kterou hrál Amadeus,
byla to jeho oblíbená.
DOBRÝ BOŽE!
Čerpal ze svého života.
V jeho blízkosti jste vždycky přemýšleli, co zrovna pozoruje.
Říkala jsem mu „bobánku“. Brzy se to objevilo v komiksovém stripu…
„A jedna speciální pro mého bobánka.“
…a stalo se z toho něco, čím Soňa…
ŠŤASTNÉHO VALENTÝNA, BOBÁNKU!
…mučila Ládíka.
„Nejsem žádný tvůj bobánek.“
„Špindíra.“ Co to pro vás znamená?
„Špindíru“ mám od svého přítele, který svým dětem dával legrační přezdívky.
Jeho syn pobíhal po obýváku a on ho okřikl: „Běž spát, Špindíro.“
Přišlo mi to jako dobré jméno pro komiksovou postavu.
Je to postava, která bude zdánlivě všem pro smích.
A ostatní postavy občas Špindírovi řeknou: „Měl by ses stydět.“
„Víš, jak vypadá?“ „Jak?“
„Jako čuně.“
A on si z toho nic nedělá. Má svou důstojnost.
To se mi coby mladému transsexuálovi na něm možná líbilo.
Lucka mi moc nepomohla.
Potřebuju názor někoho dalšího.
Devadesát sedm, osm, devět, sto.
Teď já.
Špindíro!
Děláš tu binec.
Ahoj, Karlíku. Pomůžeš mi s bábovičkami?
Nemůžu, Špindíro. Musím pracovat na školním projektu.
Hej! Pojď s náma skákat přes švihadlo!
To ne. Jde sem ta malá zrzečka.
Co se děje, Karlíku?
- Nesmí mě vidět. - Proč ne?
Co když se jí nebudu líbit?
Podle mě je důležitější, jak ty vidíš sám sebe.
Já se mám rád nehledě na to, co si kdo myslí.
Vážně? I když si myslí, že jsi… šmudla?
Já si to nemyslím. Vnímám se jako součást historie
pokryté prachem a špínou nespočetných věků.
Asi nemám tvé sebevědomí, Špindíro.
Měl bych jít, než mě ta malá zrzečka uvidí.
Chudák Karlík Braun.
Stejně jako Karlík i Sparky měl v životě svou malou zrzečku.
Když byl Sparky mladý, potkal malou zrzečku Donnu Wold
a zamiloval se do ní až po uši.
Donna byla zasnoubená s jedním hasičem,
ale nebyla si tím vztahem jistá.
Rozešla se s ním a začala chodit se Sparkym.
Doufal jsem, že si mě vezme.
Ale nevzala.
Podle mě si myslel, že když se bude hodně snažit,
když bude takový a takový…
Zapomene na toho hasiče a zůstane s ním.
Ale bohužel, rozmyslela si to a vzala si toho hasiče.
Věnoval jsem jí svou oddanost a své srdce a ona odešla.
NIKDO MĚ NEMÁ RÁD…
Nesl jsem to špatně. Snil jsem o tom několik let.
To byla žena, kterou si chtěl vzít.
Tento příběh je pro Karlíka typický.
Karlík nebyl jediný z partičky Peanuts,
kdo neměl štěstí v lásce.
Peanuts je svět neopětované lásky.
Lucka touží po Amadeovi.
To mě vždycky pobaví, protože on neustále vzdoruje.
KRESLÍŘ KOMIKSŮ
Soňa chce Ládíka.
V jedné chvíli se Pétě líbí Karlík.
Je to takový nepřerušený řetězec dětí,
jejichž srdce překypují láskou, a ta láska není… téměř nikdy opětovaná.
V tom, jak bojuje o tu malou zrzečku,
jsem s ním… velmi soucítil,
protože jsem byl vždycky zamilovaný
do nějaké dívky, ke které jsem se neodvážil ani přiblížit.
Často si říká: „Dnes je ten den, kdy se odhodlám
a konečně tu malou zrzečku oslovím.
Dneska už to udělám.“ A nikdy k tomu nedojde.
LÁSKA VÁS NUTÍ DĚLAT ZVLÁŠTNÍ VĚCI.
Máš velký talent, Amadee.
Myslíš, že právě kvůli tvé hudbě tě lidé mají rádi?
To je možná pravda, Karlíku, ale je to trochu ironie,
protože na hraní mě nejvíc baví ta samota.
Jako by tvoje hudba definovala tvoji osobnost.
Jak by asi hudba definovala mě?
Jak jde tvůj esej, Karlíku? Pomohla ti moje prezentace?
Ahoj, Amadee. Chyběla jsem ti?
V průběhu let se Peanuts vyvíjel a měnil v závislosti na Sparkym.
A vždycky to nebylo o legraci.
Když mé děti dospěly, komiks už se méně soustředil na děti.
Byl abstraktnější
a děti byly pouhými karikaturami dospělých,
jejich problémů a toho, co dospělí říkají.
Je to hezký komiks se zábavnými postavami a momenty.
Ale má také hlubší význam.
Ty postavy jsou velmi komplexní, mluví o lidských pocitech
a emocích, o lidské povaze.
Myslím, že nejlépe zachycoval náladu.
NOVINÁŘ
Zachytil náladu naší země.
Neustále hledal pravdu…
TENISTKA/AKTIVISTKA
…a říkal pravdu.
Sparky chtěl, aby si všichni byli rovni. Taková byla jeho pravda.
Na konci 60. let 20. století Sparky stvořil Péťu Mentolovou,
nezávislou dívku, která bydlí s otcem
a která svými sandály a šortkami porušovala školní dress code.
Byla úplně jiná.
Nebyla to ta stereotypní ženská postava,
jakou jste znali z komiksů.
Byla naprosto svá.
Je tak jedinečná a sebevědomá a cítí se dobře ve své vlastní kůži.
Péťa Mentolová má hrozné známky.
Vždycky ve třídě usíná.
Ale je to skvělá nadhazovačka. A pokaždé porazí Chuckův baseballový tým.
Někdy i o sto bodů.
U sportovně založené Péti
se Sparky inspiroval svou kamarádkou Billie Jean King,
jednou z vůbec nejlepších tenistek.
V jeho komiksech ženy dělaly sport,
což je pro dívku něco skvělého.
Sparky byl vážně feminista.
Ve světě Peanuts
Sparky vždy dbal na to, aby dívky byly stejně silné,
a často i silnější než chlapci.
MLUV OTEVŘENĚ!
Ty komiksy odrážejí naši kulturu.
Je dost možné, že Péťa představuje nový trend u dětí,
kdy jsou nezávislejší a otevřenější.
„Už běžím, kámo! Zastav mě, když to dokážeš!“
HOSTÉ 12
DOMÁCÍ 0
Jo!
Ano!
Dobrá hra, Chucku.
Ale působils trochu roztržitě.
Překvapuje mě, že tě váš trenér nestáhl ze hřiště.
On je jejich trenér.
Jsi v pořádku, Karlíku?
To ten domácí úkol.
Musím přijít na smysl svého života.
Páni, Chucku, to je vážně těžký úkol.
Ještěže nám učitelka žádný úkol nedala.
Tento týden jsme měli úkol každý den.
Otázku, co je smyslem života, si lidé kladou už odjakživa, Karlíku.
Můj děda vždycky říkal, že naším hlavním posláním
je rozdávat a přijímat lásku.
Taky často vzdychal.
Kdo ví, jestli mě kdy někdo bude milovat.
Lucka mi jen vyjmenovala, co všechno je na mně špatného.
Je na mně něco dobrého?
To si piš, Chucku. Máš spoustu dobrých vlastností.
Vážně? Co třeba?
No, jsi moc hodný.
A jsi velkorysý.
A nezapomeň, že jsi ochotný. Jsi strašně ochotný, Chucku.
Páni. Hodný, velkorysý a ochotný. Díky!
Hej, Lucko. Chceš něco vědět?
Mýlila ses. Jsem hodný, velkorysý a ochotný.
Jistěže ti to tvrdí, Karlíku.
Jsi hodný, protože podáváš snadné nadhozy.
Velkoryse jsi jim přenechal spoustu bodů.
A ochotně jsi jim pomohl vyhrát.
Teď vzdycháš jako můj děda, Karlíku.
Frantík Armstrong byl jednou z posledních hlavních postav
z partičky Peanuts.
Jeho uvedením se komiks navždy změnil.
Chodil jsem do osmé třídy, když se v Peanuts objevil Frantík.
Říkal jsem si: „Páni.“ Černošská postava.
Byl to černošský kluk.
Čtu si tenhle komiks a najednou je tam kluk jako já.
Dnes se to možná nezdá důležité, ale v roce 1968
byl obrázek hrajícího si bělošského a černošského dítěte něco převratného.
Když v komiksu představil Frantíka, psal se rok 1968
a města plála nenávistí kvůli vraždě dr. Kinga.
Dr. Martin Luther King,
apoštol nenásilí v boji za občanská práva,
byl v Memphisu v Tennessee zastřelen.
Sparkyho kontaktovala žena jménem Harriet Glickman.
Řekla: „Je načase, abyste skrze svou platformu
něco udělal.
Měl byste v Peanuts představit černošské dítě.“
On na to: „Nemůžu. Nevím, jaké to je, být černošské dítě.“
Harriet Glickman požádala své přátele Kennetha Kellyho a Monicu Gunning,
kteří byli černoši a také rodiče, aby Schulzovi také napsali.
Tenkrát se v komiksech postavy jiných etnik neobjevovaly
a Sparky si uvědomil, co by to pro děti mohlo znamenat,
kdyby to pomohl změnit.
Chtěl udělat něco smysluplného,
sdělit něco důležitého.
Bylo na něm znát, že to byl velmi férový člověk.
A rasová nerovnost férová není.
S Frantíkem jsem dlouho vyčkával,
jednoduše jsem se bál, že ho nevystihnu správně.
JEDEN, PROSÍM
A nechtěl jsem působit povýšeně.
Snažil jsem se to udělat bez okázalosti.
Objevil se při tom malém incidentu, kdy se ti dva chlapci potkali na pláži.
A zjistili, že oba rádi staví hrady z písku.
Je fuk, že jeden je černoch a druhý běloch.
„Tak vidíš, Karlíku.
Tady máš skutečný hrad z písku!“
Noviny hrozily, že komiks přestanou uveřejňovat.
On na to: „Fajn, jak chcete.“ Neudělaly to.
Pak řekly: „Jen je neukazujte spolu ve škole.“
A přesně to samozřejmě udělal.
Na Frantíkovi bylo zajímavé,
že si tak úplně nevybavíte jeho osobnost, jako spíš to, že se tvářil vážně.
Bylo to vážné dítě, a když ho teď vidíte z pohledu dospělého,
máte z něj pocit,
jako by to pro něj bylo skoro břímě, černošský chlapec ve světě bělochů,
a i když to byl svět komiksu,
doléhalo to na něj.
Věděl, že si ho všichni prohlížejí.
Možná je tohle smysl mého života: krmit psa.
Asi už to nemůžu odkládat. Měl bych se pustit do psaní.
MŮJ ŽIVOT PSA
BYLA TEMNÁ A BOUŘLIVÁ NOC…
Kdo jsem? Kdo jen jsem?
To je beznadějný.
Možná bych měl jít na vzduch.
To nejlepší,
co Karlíka a jeho přátele potkalo, bylo jejich uvedení na televizní obrazovky
v krátkém filmu Charlie Brown a Vánoce.
Matka nám pořídila barevnou televizi…
KRESLÍŘ KOMIKSŮ
…kvůli vánočnímu speciálu.
Byla to pro mě významná chvíle.
Každé Vánoce u toho popíjíme horkou čokoládu
a moc si to užíváme.
Osobně Vánoce neslavím. Jsem Žid. Nesnáším Vánoce.
Vánoce pro mě nic neznamenají.
Ale vánoční speciál o Karlíku Braunovi… Je snad něco lepšího?
Charlie Brown a Vánoce byl velkým hitem
a brzy vycházel speciál u příležitosti téměř každého svátku.
V dětství jsem svátky neslavila tradičně.
Nejspíš jsem cestovala kvůli práci.
A tak
tyhle speciály pro mě byly ukazatelem, který mi doma chyběl:
„Teď jsou tyhle svátky. Toto období roku.“
Pamatuju si halloweenský speciál,
ten s Velkou dýní
a tím vtípkem: „Co máš ty?“
„Jablko.“ „Já mám čokoládu.“ Karlík Braun…
Já mám kámen.
Tak jo, sjedeme to znovu od začátku.
Pět, čtyři, tři, dva… Motory běží.
Sváteční speciály přinesly Peanuts takovou popularitu,
že NASA pojmenovala moduly Apolla 10 po Karlíku Braunovi a Snoopym.
Je nám velkou ctí být součástí vašeho programu
a jsme za to vděční.
Vůbec mě nenapadlo, že se tohle všechno stane,
že Snoopy poletí na Měsíc.
Rozumím. Taky tu vidíme jistou podobu.
Patří to k mým nejdojemnějším zážitkům.
VÍTEJ DOMA! KARLÍKU BRAUNE
Musíte být ikonickou součástí kultury,
aby po vás pojmenovali lunární modul.
Chápete? Umíte si představit být tak slavní?
Je to šílená představa.
Ale zatímco Karlík Braun a Snoopy letěli do vesmíru,
Sparky žil poklidný život.
Vybudoval si svět
plný věcí, které miloval už od dětství,
například kluziště
a baseballové hřiště.
Nepracoval ve studiu. Byl to kampus. Jako v Disneyworldu.
Byla tam kavárna a kluziště.
Mám rád svou každodenní rutinu, jdu na zimní stadion
a po snídani vyrazím do studia.
Když se to tak vezme,
raději než cokoli jiného bych kreslil něco vtipného.
Ráno vstal, jel z kopce
a parkoval na stejném místě přes ulici.
Snídal na zimním stadionu.
Vdolek s hroznovým džemem.
Pak šel do kanceláře, posadil se ke stolu a pustil se do práce.
Šel do své kanceláře a čekal na inspiraci.
Nikdy jsem ho neviděla nepracovat.
Kdykoli jsme ho navštívili, byl ve studiu.
Tak to dělal. Miloval to.
Tu samotářskou část svého studia, kde seděl a tvořil.
Vyžaduje to jistou povahu samotáře,
kterému nevadí trávit mnoho hodin o samotě a ponořený v myšlenkách.
I když byl velmi úspěšný, nejsem si jistý,
že si plně uvědomoval, jakou lásku a oddanost
vůči němu a těmto postavám lidé chovají.
Nepřipadáš si při pohledu na všechny ty hvězdy trochu bezvýznamný?
Bezvýznamný se cítím pořád, Ládíku.
Jak to jde s tím úkolem?
Ještě nemám ani jediné slovo.
Možná jsem prostě nikdo.
To si nemyslím, Karlíku.
Díky, Ládíku.
Ale co mám dělat? Zítra mám ten esej odevzdat.
No, když je toho na mě moc,
odpovědi občas najdu na obloze.
Nefunguje to, Ládíku.
Co vidíš?
Spoustu hvězd.
Ale jak to souvisí s mým úkolem?
No, hvězdy jsou svým způsobem jako ty.
Když se pozorně podíváš, zjistíš, že každá hvězda je jiná.
Každá se liší barvou, velikostí a jasem.
Ale právě tyhle rozdíly tvoří něco krásného.
Stejně jako my, Karlíku.
Každý z nás je jedinečný,
ale jsme součástí něčeho většího, než jsme my sami.
Každý máme své poslání,
i když je těžké poznat jaké.
A je radost ho každý den odhalovat.
Možná že prozatím je tvým posláním být Karlík Braun.
Možná máš pravdu, Ládíku. Měl bych se dát do práce.
Pokud je naděje pro Karlíka, pak existuje i pro každého z nás.
Do roku 1980
Sparky kreslil Peanuts v podstatě denně už 30 let.
To je více než 10 000 komiksových stripů.
A za celou tu dobu
si nevzal ani den volna ani nepromeškal jediný termín.
Jste jako veverka, co den za dnem běhá v kleci.
Bez dovolené.
Komiksový strip je naprosto unikátní forma zábavy.
Žije s vámi den co den.
Musíte být jako stroj, abyste každý den psali to samé,
aniž byste se opakovali.
Spousta kreslířů komiksový strip nakreslí tužkou
a někdo jiný ho pak vytáhne tuší.
Ale on vždy trval na tom, že to udělá sám.
Byl tak hrdý, že nechtěl, aby na jeho stripu pracoval někdo jiný.
Všechno dělal sám.
V červenci roku 1981 Sparky začal pociťovat bolest na hrudi.
Rychle ho převezli do nemocnice na operaci srdce.
Byl v nemocnici.
Požádal o papír, aby zjistil, jestli dokáže nakreslit postavu.
Chtěl to udělat okamžitě, aby měl jistotu, že stále umí kreslit.
Uměl, ale už to bylo jiné.
Měl nejistou ruku a chatrné linky.
A na pozdějších stripech bylo znát,
že okraje linek jsou roztřesené.
Říkal: „Někdy se mi ruka třese tak,
že si ji při kreslení musím podepřít.“
Sledovala jsem ho, když kreslil třeba Karlíka Brauna,
který má celkem velkou hlavu.
Ruce se mu třásly a strašně se u toho rozčiloval.
Ale přesto řekl: „Můžu kreslit déšť.“ Drobné čárky
jako déšť nebo trávu.
Řekl: „Takhle to teď vypadá. Stále je to autenticky moje dílo.“
Ta roztřesená linka se stala jeho poznávacím znakem.
To je úžasné. Spoustě lidí by to poškodilo kariéru.
Ale Peanuts to pozvedlo na jinou úroveň
a my díky tomu pociťovali větší soucit s ním i jeho postavami.
Nasvědčuje to tomu, že je ochoten riskovat.
Nevzdal to. Jeho ego si neřeklo:
„Když to není dokonalé, nechám toho.“ Ne.
Tohle byl jeho život. Byl to způsob jeho komunikace
a způsob jeho života.
Rád si myslím, že občas nabídnu pár řešení.
ALE NE!
Myslím, že jedním z nich z pohledu Karlíka je nevzdávat se.
Nevzdává se. A pokud by to měl někdo vzdát, pak on.
Dobré ráno, Karlíku. Co tvůj esej?
Byl jsem vzhůru celou noc, ale dopsal jsem ho.
- Možná dostanu i jedničku. - To by bylo bezva.
Ale život tě často odmění netradičními způsoby.
Nejsem si jistý, že ti rozumím, Ládíku.
Ale jestli dostanu jedničku, rozhodně to bude netradiční.
Naše eseje už jsou oznámkované. Jestlipak konečně dostanu jedničku?
To napětí už nevydržím.
Tři minus? Dobrý bože.
Já mám za jedna.
Učitelka mi pochválila krasopis a dokonalé okraje.
Nemůžu tomu uvěřit, Ládíku. Tolik práce za tři minus.
Hlavu vzhůru, Karlíku. Známky nejsou měřítkem hodnoty člověka.
Opravdové umělecké dílo lze posoudit až časem.
No, aspoň se mám na co těšit.
„Občas v noci jen tak ležím a ptám se sám sebe: ‚Proč já?‘
Hlas odpoví: ‚Nic osobního, jen padlo tvoje jméno.‘“
Před pár týdny Charles Schulz oznámil, že končí s kreslením Peanuts
kvůli léčbě rakoviny tlustého střeva.
3. LEDNA 2000
Po chemoterapii byl oslabený a rozhodl se jít do důchodu.
Dobře si pamatuji, když řekl: „Už ten komiks kreslit nemůžu.“
Jednoho dne přišel a mluvili jsme o posledním stripu.
Seděl pár metrů ode mě,
podíval se na mě, zasmál se a řekl:
„Nakreslil jsem pár vtipných věcí.“
Bylo z toho cítit, jak moc ho mrzí,
že už toho víc nenakreslí.
Poslední každodenní strip vyjde 3. ledna,
v den vysílání této reportáže.
Už vám došlo, že už to nebudete dělat?
Došlo mi to až ve chvíli, kdy jsem psal jakési…
MILÍ PŘÁTELÉ…
…jakési rozloučení s přáteli.
A na konec jsem připsal jeho jméno, své… své jméno.
Napsal jsem…
Nejspíš se rozbrečím.
Napsal jsem…
KARLÍK, SNOOPY, LÁDÍK, LUCKA…
JAK BYCH MOHL ZAPOMENOUT…
…Karlík Braun, Ládík a tak dále.
A najednou jsem si pomyslel…
„Chudák kluk. Ani si nestihl kopnout do míče.“
Sparky zemřel 12. února 2000.
Ve stejný den vyšel jeho poslední komiksový strip Peanuts.
V den jeho smrti…
NE, MYSLÍM, ŽE PÍŠE.
…vyšel jeho poslední strip.
Podle mě to dost vypovídá o tom, jak hluboce propojená byla jeho duše
s duší těchto úžasných postav, které stvořil.
On byl těmi postavami.
Je to úžasné. Zemřel s tím, co dělal rád.
Byl to člověk, který každý den vyprávěl tento osobní příběh.
A myslím, že jeho fanoušci to pochopili. Cítili to z toho.
Ty zábavné, památné, úžasné komiksové stripy.
Můžete je milovat, radovat se z nich
a taky si z nich vzít spoustu životních mouder.
Je to o nejněžnějším projevu lidskosti.
Je to o lidskosti a její pošetilosti.
Je to o lidskosti bez krutosti.
A to myslím v dnešním světě potřebujeme.
Nemusíme spolu souhlasit.
Můžeme být pedanti jako Lucka.
Můžeme být nejistí jako Karlík Braun.
Jako Ládík si můžeme myslet, že naše filozofie je ta hlavní.
Ale ve skutečnosti jsme v tom společně.
A ty konverzace, co mezi sebou ty děti vedou,
nachází odezvu v duši každého z nás.
Dvacet let poté, co Charles Schulz nakreslil
poslední strip Peanuts,
jeho dílo a postavy stále slaví úspěch po celém světě.
Jako Tom Sawyer a Huck Finn
je Peanuts hluboce zakořeněn v americké popkultuře.
Lidské emoce jsou to, co na tom lidi oslovuje.
To se nikdy nezmění.
Je to kultovní a nadčasové
a lidé po celém světě se s tím mohou ztotožnit a těšit se z toho.
Moje vnoučata budou číst Peanuts.
To je Karlík Braun.
Chcete něco sdělit lidem, kteří čtou Peanuts
posledních téměř 50 let?
Je to… úžasné, že to, co dělám, se jim líbí.
Snažil jsem se ze všech sil.
Kdes byl, Chucku? Běž si pro brusle.
Rád tě vidím, Karlíku.
Pospěš, Karlíku. Pojď mezi nás.
Prvnímu sněhu se nic nevyrovná.
AUTOREM PEANUTS JE CHARLES M. SCHULZ
DĚKUJEME, SPARKY. ZŮSTANEŠ NAVŽDY V NAŠICH SRDCÍCH.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová