Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
אנחנו צריכים לכתוב חיבור?
חמש מאות מילים על מי שאנחנו?
אין לי מושג מי אני. איך אמצא 500 מילים?
זה ייקח נצח.
בעוד שבוע? אלוהים אדירים.
אין נושא גרוע יותר. אני.
אתה דואג יותר מדי, צ'ארלי בראון.
צ'ארלי בראון הטוב,
המפסידן החביב שאף פעם לא הולך לו.
בטח שמעתם עליו. בטוח שראיתם אותו.
הוא היה בכל מקום.
בעיתונים ובספרים, בסרטים ובטלוויזיה.
הוא היה בעולם כולו, גבוה באוויר.
הוא היה אפילו בירח. -אלוהים אדירים, צ'ארלי בראון.
נראה שצ'ארלי בראון, הכלב שלו, סנופי,
ושאר חבורת "פינאטס" היו כאן מאז ומעולם.
ליינוס, תמיד היה לי מקום חם בלב בשבילו.
הדמות האהובה עליי היא ליינוס. -אני מעריצה של וודסטוק.
פרנקלין היה חשוב לי כל כך שזה היה מדהים.
הדמות האהובה עליי ב"פינאטס" היא פפרמינט פאטי.
כן, וסנופי. -ברור שאת סנופי אני הכי אוהבת.
במשך 70 שנה מהווה "פינאטס" חלק מהחיים שלנו.
"פינאטס" היא כוכב לכת משל עצמו.
הקהל הוא העולם.
זה מדבר אל כולם וזו הסיבה שזה הפך לתופעה עצומה כל כך.
"פינאטס" היא אומנם סמל עולמי,
אך במרכז הכול נמצא עדיין צ'ארלי בראון הטוב.
אני מתה על "פינאטס" ומתה על צ'ארלי בראון.
אני מת על צ'ארלי בראון.
התחברתי לצ'ארלי בראון מאוד.
אך מי הוא צ'ארלי בראון בעצם?
ומאיפה הוא בא?
למה שלמישהו יהיה אכפת מי אני? אני לא מישהו מיוחד.
"מי אתה, צ׳ארלי בראון?"
- קריינית: לופיטה ניונגו -
זמן רב לפני שהיה ילד ששמו צ'ארלי בראון,
היה אדם ששמו צ'ארלס שולץ והוא חלם להיות צייר קומיקס.
תמיד חלמתי על קומיקס משלי.
אני חושב שאני חולם על זה מגיל שש.
כמעט מהרגע שנולד,
נראה שצ'ארלס שולץ נועד להיות בעסקי הקומיקס.
כשהוא היה תינוק…
- לין ג'ונסטון ציירת קומיקס, "לטוב ולרע" -
אחד הדודים שלו קרא לו "ספארק פלאג",
זה בא מ"ספארק פלאג" הסוס, דמות קומיקס.
אז כולם קראו לו ספארקי.
הוא היה בן יחיד,
והוא היה הילד הקטן שאיש לא דיבר איתו.
הוא היה ביישן כל כך…
- קרן ג'ונסון מנהלת לשעבר של מוזיאון צ'ארלס מ' שולץ -
שכשאמו והוא הלכו ברחוב בסיינט פול,
הוא הרכין ראש.
ספארקי הקטן והביישן הצליח כל כך בבית הספר
שהקפיצו אותו כיתה.
אבל זה לא היה טוב כמו שהוא ציפה.
הוא היה הכי צעיר בכיתה בפער של שנה,
כשאתה ילד זה לא פשוט.
- צ'יפ קיד תסריטאי, מעצב גרפי -
היה קשה לו לעמוד בקצב של הילדים הגדולים יותר. הוא היה אומלל.
הוא הרגיש שאין לו משמעות בעיני הילדים האחרים בבית הספר.
- ג'ין שולץ אלמנתו של צ'ארלס שולץ -
אחרי הלימודים, ספארקי אהב לבלות במספרה של אביו.
"כשאני בודד מאוד אני אוהב ללכת למספרה של אבי.
תמיד שאלו אם באתי להתגלח."
אבל גם לזה היו חסרונות.
כשהלכתי למספרה והוא עבד עליי,
הקטע המביך בזה היה שקרה שהוא היה באמצע התספורת שלי,
ולקוח טוב נכנס.
הוא נהג להגיד, "שב שם
וחכה קצת כי אני חייב לספר את האיש הזה."
היה מביך מאוד לשבת על הספסל עם חצי תספורת.
כשהגיע לחטיבה,
אפילו הציונים הטובים של ספארקי החלו להתדרדר.
הוא הרגיש שהוא כישלון מוחלט.
אני חושב שהנפילה הגדולה שלי הייתה בכיתה ח'.
נכשלתי בכל מה שאפשר להיכשל.
מקום אחד שספארקי מצא בו אושר
היה מחברת הציורים שלו.
הוא צייר כל הזמן וחלם שיום אחד יצייר קומיקס
כמו אלה שקרא בעיתון.
היינו מנויים לשני עיתונים בסיינט פול, ובימי שבת,
אבא שלי נהג לנסוע לבית המרקחת המקומית
ולקנות שני עיתונים ממיניאפוליס כדי שיהיו לנו ארבעה מדורי קומיקס לקרוא.
וזו הייתה מהות החיים בעיניי.
חמש מאות מילים על מי שאני. מי אני, סנופי?
אני בנו של ספר.
אני אוהב בייסבול. אני לומד בבית הספר. אני רק מנסה לעבור את היום.
שיעורי הבית האלה בלתי אפשריים.
אתה לא תבין, סנופי. אתה לא צריך לעשות דברים קשים אף פעם.
לשבת, לא לזוז, להתגלגל.
חיים של כלב הם פשוטים מאוד.
- טרומפ טרומפ -
ספארקי יוצא למלחמה!
ב-1942 גויס ספארקי לצבא.
"מה קורה כשאתה מגויס?"
"שולחים אותך לאנשהו."
"מזה חששתי."
לבו של ספארקי נשבר כשעזב את הבית.
הוא היה קרוב מאוד לאמו והיא הייתה חולה במשך זמן רב.
איש לא אמר לספארקי כמה אמו הייתה חולה,
ושהיא כנראה לא תצא מזה.
זה גרם לו להרגיש זנוח ומבודד.
בלילה שהייתי צריך להתייצב בפורט סנלינג,
במינסוטה, היא אמרה, "אני חושבת שכדאי שניפרד
כי כנראה לא ניפגש שוב."
וכך יצאתי לדרך.
הוא הפך מדוכא מאוד, מוטרד בבירור,
כשדיבר על מות אמו.
זה באמת העלה בו דמעות.
זה הותיר אותו, כנראה, עם משהו שחשב עליו כל חייו.
"זה מוזר מאוד.
אתה יכול ללכת לתומך בלי לחשוב על משהו מסוים
ופתאום להיזכר באהבה אבודה…"
עמוד דום!
אני לא יודע איך עברתי את התקופה ההיא.
זה היה מזמן,
אבל אלה דברים שפשוט לא שוכחים.
ספארקי הצעיר לא בילה אפילו לילה אחד מחוץ לבית.
אך במלחמה,
הוא נסע עד צרפת וגרמניה.
במהלך השירות שלו, ספארקי הרבה להתגעגע הביתה והיה בודד,
אז הוא צייר ציורים, בדיוק כמו שעשה כשהיה ילד.
הוא לקח איתו את מחברת הציורים שלו לכל מקום.
- "כפי שהיינו" מאת ספארקי -
וכשהמלחמה הסתיימה, הוא חזר הביתה נחוש מאי פעם
להצליח כצייר קומיקס.
אח גדול, אני צריכה עזרה בשיעורי בית במתמטיקה.
את לא רואה שאני עסוק בכתיבת החיבור שלי?
במה הוא עוסק?
הוא עוסק במי שאני.
במי שאתה? אני אגיד לך מי אתה.
אתה אחי הגדול.
ותהיה אח גדול גרוע
אם לא תעזור לי בשיעורי הבית במתמטיקה.
הנה, תראה את זה.
אלוהים אדירים.
בסדר. אם יש לך שני תפוחים ואני נותן לך עוד שלושה,
כמה תפוחים יש לך?
למי אכפת?
מעולם לא אכלתי יותר מתפוח אחד ברצף.
ומי מחלק את כל התפוחים האלה בכלל?
נראה שהחיבור שלי יצטרך להמתין לאחר כך.
ספארקי רצה להיות צייר קומיקס יותר מכל דבר אחר בעולם.
בדיוק כמו צ'ארלי בראון, הוא ניסה שוב ושוב.
ובדיוק כמו צ'ארלי בראון, הוא נכשל שוב ושוב.
נהגתי לשלוח עשר קריקטורות ל"סטרדיי איבנינג פוסט".
בזמן שהן היו בדרך, עבדתי על רצועת הקומיקס שלי.
וכששלחתי את רצועת הקומיקס, עבדתי על משהו אחר.
ספארקי זכה לפרסם כמה קריקטורות,
אך צ'ארלי בראון וסנופי לא הופיעו בהן אז.
אנשים נוטים לחשוב שהדבר הראשון שיצליחו למכור
יפתח להם את כל הדלתות, אבל זה לא עובד כך.
מכרתי שתיים או שלוש ופתאום לא מכרתי דבר במשך חודשים.
במשך חמש שנים ספארקי ניסה ונכשל.
ואז הוא התחיל להבין משהו.
הוא צייר רצועת קומיקס ששמה "חברים קטנים".
הייתה בה דמות ששמה צ'ארלי בראון…
- קווין סמית, קולנוען -
והיה בה כלב שלא נראה בדיוק כמו סנופי, אבל היה די דומה.
גיליתי בהדרגה שכשאני מצייר ילדים קטנים,
עורכים אוהבים את הרצועות האלה במיוחד.
העבודה שלו זכתה להצלחה סוף כל סוף.
ויום אחד ב-1950
הוציא ספארקי לאור את רצועת הקומיקס הראשונה של "פינאטס".
- זה מתחיל היום "פינאטס" -
ברצועה הראשונה שהופיעה אי פעם היו שלוש דמויות.
אחת מהן הייתה ילדה קטנה ששמה פאטי, אחרת הייתה ילד ששמו שרמי.
וצ'ארלי בראון היה ברצועה והוא הגיע והלך מולם.
"הנה הוא, הנה צ'ארלי בראון. צ'ארלי בראון הטוב."
וברגע שהוא נעלם, הוא אומר, "אני שונא אותו מאוד."
זה כל כך… זה כל כך…
זה קשוח, נכון?
- רוב ארמסטרונג צייר קומיקס, "ג'אמפסטארט" -
אבל כזו היא הילדות.
ילדים הם קשוחים. האופן שבו ילדים נוהגים זה כלפי זה…
- דרו ברימור שחקנית, מפיקה -
עוזר לך לפתח את השריון שלך.
ואז במשך כל חייך
אתה צריך לזכור לפשוט את השריון.
במהרה, אנשים באמריקה כולה
התאהבו בצ'ארלי בראון הטוב.
זו דמות שאני יכול להזדהות איתה…
- פול פיג קולנוען -
ברור שהוא חנון ולא מקובל כמוני,
או כמו שאני מרגיש. זה היה עניין רציני.
- ג'ניפר פיני בוילן, סופרת -
אנחנו רואים את צ'ארלי בראון סופג התעמרות.
אתה בעד צ'ארלי בראון כי הוא אנושי עד כאב.
הוא ממשיך גם כשהמצב קשה.
- מיה צ'ק שחקנית -
הוא חוזר ומנסה שוב. זה מגניב מאוד בעיניי.
- קית' ל' וויליאמס שחקן -
החלום של ספארקי החל להתגשם,
והוא עשה את זה בכך שהיה הוא עצמו.
כל הסיפור של צ'ארלי בראון,
אלה זיכרונות מימי האומללות שלי.
אני חושב שצ'ארלי בראון הוא פשוט קצת ממה שיש לכולנו בפנים.
בעיקר לי. בעיקר אני צ'ארלי בראון.
ליינוס,
איך אני אמור לכתוב 500 מילים על עצמי?
אין בי שום דבר ששווה לכתוב עליו.
שיעורי הבית האלה הם בעצם הזדמנות נהדרת בשבילך,
צ'ארלי בראון.
הזדמנות למה?
זו הזדמנות לשאול את עצמך כמה מהשאלות המרכזיות בחיים.
מי אני? למה אני כאן? מה הייעוד שלי בעולם?
אלוהים אדירים. איך אני אמור לגלות את כל זה?
תשמע, צ'ארלי בראון, כשאני מתמודד עם שאלות קשות,
אני פונה למוחות הגדולים בהיסטוריה.
הסופר הספרדי, מיגל דה סרוונטס, כתב פעם,
"אמור לי מי חבריך ואומר לך מה אתה."
מי חבריי? מה זאת אומרת?
זה אומר שאתה צריך לבחון את החברים שלך, צ'ארלי בראון.
האנשים שאתה נוהג לבלות איתם. אולי הם יכולים לעזור.
אני לא יודע, ליינוס, זה נראה בלתי אפשרי.
תתעודד, צ'ארלי בראון.
יש לך שבוע שלם למצוא את התשובות לשאלות הבסיסיות ביותר בחיים.
ספארקי אמר תמיד שהוא היה דומה מאוד לצ'ארלי בראון,
אך יש קצת מספארקי כמעט בכל הדמויות ב"פינאטס".
הוא היה בדיוק…
- פייג' ברדוק, ציירת קומיקס מנהלת קריאייטיב ב"קריאייטיב אסושיאייטס" -
מה שהיית מקווה שהיוצר של "פינאטס" יהיה.
הוא כל הדמויות שלו באדם אחד.
ליינוס הוא הצד הפילוסופי במר שולץ.
יש לו פילוסופיה, יש לו מה לומר.
הוא פילוסופי ושקט. ספארקי היה כזה.
ליינוס שואל תמיד שאלות גדולות יותר על…
משמעות החיים ומקומנו ביקום והאופן שבו הכול מתחבר.
"החיים קשים, מה, צ'ארלי בראון?"
אני חושב שהזדהיתי עם ליינוס כי… הייתה לי שמיכת ביטחון.
גם אני נהגתי להסתובב עם שמיכה כחולה,
אז אני מתחבר אליו מאוד.
גם לי הייתה שמיכה.
נהגתי לעמוד לפני מכונת הכביסה
במכבסה שאמי נהגה ללכת אליה,
לבכות כשהיא כיבסה ולבכות כשהיא ייבשה.
אז כולם קראו לי ליינוס.
- קראק! -
ליינוס לפעמים חכם מאוד, לפעמים טיפש,
לפעמים תמים, לפעמים כל יודע.
האישיות שלו מתאימה את עצמה לכל מיני רעיונות.
ליינוס וצ'ארלי בראון מראים את הצד המתוק באישיות של ספארקי.
האחות הגדולה של ליינוס, לוסי, מצד שני…
לוסי מרושעת מאוד.
"אתה משעמם מאוד, צ'ארלי בראון."
וקולנית ודי מפחידה.
לוסי מצחיקה, אבל היא מרושעת מאוד.
רובנו לא אוהבים את לוסי כי היא מרושעת מאוד,
אך עם זאת,
היא מרושעת באופן מוגזם כל כך… שזה כבר מצחיק.
כולם יודעים מה לוסי עומדת לעשות בכדור.
צ'ארלי בראון רץ ולוסי מזיזה את הכדור…
- נואה שנאפ, שחקן -
והוא צועק ונופל אחורה.
- היא עשתה את זה שוב! -
קלאסיקה.
- אההה! הא! -
- וואם! -
עם איזו דמות אני מזדהה במיוחד?
אני מחבב את כולן כי בכל אחת מהן יש קצת מעצמי.
הצד הסרקסטי שבי שייך ללוסי.
הצד הרכרוכי שבי שייך לצ'ארלי בראון.
- אני לא עומד בזה -
והחולם שייך כמובן לסנופי.
סנופי.
צ'ארלי בראון והאחרים הם קצת כמו ספארקי עצמו,
אך השמים הם הגבול בכל הנוגע לסנופי.
סנופי היה כלב שסירב להיות כלב.
היו לו שאיפות רבות, נכון?
אלוהים, אני מתה על סנופי. הוא חמוד ומצחיק מאוד.
כולם אוהבים את סנופי כי הוא ייצג
את מה שכולנו רצינו להיות.
להגיד, "בסדר, היום אעמיד פנים שאני טייס קרב במלחמת העולם.
מחר אעמיד פנים שאני כוכב קולנוע." לא משנה מה.
סנופי חי את החיים שלו ויש לו פנטזיות.
אבל אפילו סנופי הגיע ממקום אמיתי מסוים בחייו של ספארקי.
סנופי באמת מבוסס על כלב שהיה לי
כשהייתי בן 13 בערך.
יש סיבה לכך שסנופי שיחק הוקי והחליק על הקרח. כי גם שולץ עשה זאת.
- ספסל עונשין -
אז כמו כל היוצרים הטובים,
הוא הכניס הרבה מעצמו לעבודה,
ואפשר לזהות את זה בדברים שהדמויות מדברות עליהם
ובדברים שהן אוהבות.
אני חייב לקבל ציון טוב בחיבור הזה.
אולי כדאי שאדבר עם איש מקצוע.
- עזרה פסיכיאטרית, 5 סנט הרופאה נמצאת -
היי, צ'ארלי בראון. מה הבעיה היום?
אני מתקשה לכתוב את חיבור שיעורי הבית שלי, לוסי.
תוכלי לעזור לי?
בהחלט. האמת היא שחשבתי הרבה עליך ועל הפגמים שלך.
הפגמים שלי? אני לא בטוח שזה יעזור ב…
תשמע, צ'ארלי בראון.
אין דרך טובה יותר לגלות מי אתה
מאשר שאיש מקצוע יציין את המגרעות הרבות שלך.
המגרעות הרבות שלי?
בדיוק.
ויצרתי שיטה ייחודית שלדעתי תאיר את עיניך בהחלט.
תרגיש בנוח, צ'ארלי בראון.
הכנתי כמה מאות שקופיות שמדגימות את המגרעות והחולשות הרבות שלך.
אור, בבקשה.
בוא נתחיל בשנים המוקדמות שלך.
- צ'ארלי בראון הטוב, בהחלט -
כפי שאתה רואה, כבר בהתחלה,
לא היית אהוב במיוחד.
- אני שונא אותו מאוד! -
הפופולריות חמקה ממך.
מעולם לא היית טוב כמו העמיתים שלך.
אתה רואה?
עכשיו, שים לב.
אם נחפור עמוק יותר, נזהה תבנית,
תבנית של כישלון שחוזר על עצמו.
- פאו! -
תחת הנהלתך,
קבוצת הבייסבול שלך הפסידה בכל משחק שהשתתפתם בו.
תשמעי, ניצחנו כמה פעמים.
כן, אבל זה היה רק כששברת את היד.
אם נמשיך לעסוק בספורט,
מעולם לא הצלחת לבעוט בכדור פוטבול, אף פעם.
אתה רואה?
גם כשלא מדובר בענף ספורט קבוצתי, אתה נכשל.
אתה נכשל לבד ועם אחרים.
עכשיו, בוא נבחן את ולנטיינס.
- לעזאזל! -
מספיק! אני כבר לא עומד בזה.
אני מקווה שעזרתי עם החיבור שלך. צפה לחשבון מפורט בתוך כמה ימים.
כישלון, כישלון, כישלון.
- אנחה -
ספארקי שאב את רוב הרעיונות לצ'ארלי בראון מהילדות שלו.
אבל ברגע שהיו לו ילדים משלו,
החלה גם הילדות שלהם לחלחל אל "פינאטס".
אני חושב שאני שואב רעיונות רבים יותר מהתבוננות בילדים שלי
משהייתי מוכן להודות בעצם.
אני פשוט מתבונן בוויכוחים הקטנים שלהם ודברים כאלה
וזה נותן לי די הרבה רעיונות.
הדברים היחידים שבאמת יש להם תהודה בעולם הבידור, לתחושתי,
הם דברים שמגיעים מנקודת מבט ייחודית מאוד.
ונקודת המבט היחידה שיש ליוצר היא נקודת המבט שלו עצמו.
אפילו כשהייתי ילד, הייתי מודע לעובדה
שאיפשהו באמריקה יש אדם
שיושב ליד שולחן גדול ונטוי, יש לו אישה וילדים.
הוא קם ומצייר את סנופי ואז הולך להחליק על הקרח.
אחד הבנים הרכיב מטוסי צעצוע,
והוא הראה לי את המטוס האחרון.
ופתאום חשבתי שאוכל להושיב את סנופי על המלונה
ולתת לו להעמיד פנים שהוא טייס קרב ממלחמת העולם הראשונה.
הוא הקשיב לקרייג, בנו השני, יום אחד,
ובחור צעיר עבר וקרייג אמר,
"הבחור הזה מתנהג כמו ג'ו קול."
כך נולד ג'ו קול.
בכל דבר בקומיקס היה משהו אישי מספארקי.
אם הוא כתב על סימפוניה ששרודר ניגן,
זו הייתה סימפוניה שהוא אהב.
- אלוהים אדירים! -
הוא שאב המון מהחיים שלו.
כשהיית בקרבתו תמיד תהית במה הוא התבונן.
אני זוכרת שקראתי לו "באבו המתוק שלי". ובמהרה זה הופיע בקומיקס…
"וזו ברכה מיוחדת מאוד לבאבו המתוק שלי."
זה הפך למשהו שסאלי…
- ולנטיינס שמח, באבו מתוק שלי -
עינתה את ליינוס בעזרתו.
"אני לא באבו המתוק שלך."
פיג-פן. מה זה אומר?
הרעיון לפיג-פן הגיע מחבר שלי שנהג לקרוא לילדים שלו בשמות מצחיקים.
אני זוכר שהילד הקטן שלו התרוצץ בסלון,
והוא אמר, "לך לישון, פיג-פן."
חשבתי שזה שם טוב לדמות קומיקס.
זו דמות שנראית כאילו היא אמורה להיות מושא ללעג.
ומדי פעם דמויות אחרות
ניגשות אל פיג-פן ואומרות, "אתה צריך להתבייש בעצמך."
"את יודעת כמו מה הוא נראה?" "מה?"
"גוש עפר אנושי."
והוא לא מוכן לשמוע את זה. יש לפיג-פן כבוד עצמי.
כילדה טרנסג'נדרית צעירה,
אני חושבת שלזה נמשכתי.
לוסי לא עזרה במיוחד.
אני חושב שאני צריך דעה נוספת.
97, 98, 99, 100.
תורי.
פיג-פן!
אתה מלכלך הכול.
היי, צ'ארלי בראון. רוצה לעזור לי להכין עוגות בוץ?
אני לא חושב שאני יכול, פיג-פן. אני צריך לעבוד על שיעורי הבית.
היי, בוא לקפוץ איתנו בחבל!
אוי, לא. הילדה הג'ינג'ית הקטנה באה.
מה קרה, צ'ארלי בראון?
אסור שהיא תראה אותי. -למה לא?
מה אם מה שהיא תראה לא ימצא חן בעיניה?
אני חושב שהאופן שבו אתה רואה את עצמך חשוב יותר.
אני אוהב את עצמי ולא משנה מה חושבים אחרים.
באמת? גם אם הם חושבים שאתה… מטונף?
אני לא רואה את עצמי כמטונף. אני רואה את עצמי כחלק מההיסטוריה
שמכוסה באבק ובחול של דורות אינספור.
פשוט אין לי ביטחון עצמי כמו לך, פיג-פן.
כדאי שאלך לפני שהילדה הג'ינג'ית הקטנה תראה אותי.
צ'ארלי בראון המסכן.
בדיוק כמו צ'ארלי בראון,
בחיים האמיתיים הייתה לספארקי נערה ג'ינג'ית קטנה משלו.
כשהיה צעיר פגש ספארקי את דונה וולד, הילדה הג'ינג'ית הקטנה.
הוא התאהב בה נואשות.
ודונה הייתה מאורסת לכבאי,
והיא לא הייתה בטוחה בקשר לכבאי.
היא נפרדה ממנו ויצאה עם ספארקי.
קיוויתי שהיא תתחתן איתי.
אבל היא לא עשתה זאת.
אני חושבת שהוא חשב, "אם אשקיע מספיק,
אם אהיה כזה וכזה ו…
היא תשכח את הכבאי ותישאר איתי."
אבל לא, היא החליטה והתחתנה עם הכבאי.
הענקתי לה מסירות מוחלטת ואת לבי והיא עזבה.
אני יודע שאיש לא אוהב אותי… -
לא התמודדתי עם זה היטב. חלמתי על זה במשך שנים.
זו הייתה האישה שהוא רצה לשאת.
הסיפור הזה מתאים מאוד לצ'ארלי בראון.
- דואר פליפ! -
צ'ארלי בראון לא היה היחיד בחבורת "פינאטס"
שלא זכה להצלחה באהבה.
"פינאטס" היא עולם של אהבות נכזבות.
לוסי עורגת לשרודר.
זה תמיד קרע אותי מצחוק, כי הוא תמיד אמר, "לא".
- לאלו אלקרז צייר קומיקס, "לה קוקראצ'ה" -
סאלי רוצה את ליינוס.
בשלב מסוים פפרמינט פאטי רוצה את צ'ארלי בראון.
אז זו מעין שרשרת שלמה של ילדים
שהלבבות שלהם מלאים באהבה והאהבה… כמעט אף פעם לא זוכה למענה.
עם המרדף האינסופי שלו אחרי הילדה הג'ינג'ית הקטנה
הזדהיתי מאוד,
כי תמיד הייתי דלוק מאוד
על מישהי בבית הספר שלא היה לי האומץ להתקרב אליה.
- איירה גלאס "החיים האמריקניים האלה" -
ופעמים רבות חשבתי, "היום אלך
ואדבר סוף כל סוף עם הילדה הג'ינג'ית הקטנה."
אתם יודעים, "היום זה יקרה," אבל זה לא קורה אף פעם.
אהבה גורמת לך לעשות דברים מוזרים… -
אתה מוכשר מאוד, שרודר.
אתה חושב שהמוזיקה שלך היא הסיבה שאנשים אוהבים אותך?
ייתכן שזה נכון, צ'ארלי בראון, אבל זה אירוני,
כי אחד הדברים שאני אוהב בנגינה הוא הבדידות.
המוזיקה שלך כאילו מייצגת אותך.
מעניין איזו מוזיקה מייצגת אותי.
איך מתקדם החיבור שלך, צ'ארלי בראון? השקופיות שלי עזרו?
היי, שרודר. התגעגעת אליי?
לאורך השנים גדלה "פינאטס" והשתנתה בדיוק כמו ספארקי.
והמטרה לא הייתה תמיד להצחיק.
כשהילדים שלי התבגרו הפכה הרצועה מיועדת פחות לילדים.
הרצועה הפכה מופשטת יותר
והילדים הם בעצם קריקטורות של מבוגרים
עם בעיות של מבוגרים ודברים שמבוגרים באמת אומרים.
זה קומיקס קטן וחמוד, דמויות מצחיקות, רגעים מצחיקים,
אבל זה גם עמוק יותר.
הדמויות מורכבות מאוד, הן מדברות על רגשות אנושיים
ועל תחושות, המצב האנושי.
אני חושב שהוא היה אחד הטובים בכל הנוגע להעברת אווירה.
- אל רוקר עיתונאי -
הוא קלט את האווירה במדינה.
אני מרגישה שהוא תמיד חיפש את האמת…
- בילי ג'ין קינג טניסאית, פעילה חברתית -
ואמר את האמת.
ספארקי רצה שהעולם ינהג בכולם באופן שווה וזו הייתה האמת שלו.
לקראת סוף שנות ה-60 יצר ספארקי את פפרמינט פאטי.
ילדה עצמאית שגרה עם הורה יחידני
והפרה את כללי התלבושת האחידה בכך שנעלה סנדלים ולבשה מכנסיים קצרים.
היא הייתה שונה מאוד.
היא לא הייתה דמות נשית סטריאוטיפית
שנהוג היה לראות ברצועות קומיקס.
היא הייתה אדם בזכות עצמה.
היא ייחודית מאוד ומרגישה בנוח עם הייחודיות שלה
ובתוך העור שלה.
פפרמינט פאטי מקבלת ציונים גרועים.
היא תמיד נרדמת בשיעורים.
אבל היא מגישה מעולה.
והיא מנצחת את קבוצת הבייסבול של צ'אק שוב ושוב.
לפעמים היא מנצחת 1-100.
פפרמינט פאטי חובבת הספורט
מבוססת חלקית על הידידה של ספארקי, בילי ג'ין קינג,
אחת הטניסאיות הגדולות בהיסטוריה.
הנשים, הבנות, נהגו לעסוק בספורט שם,
ומובן שכילדה זה נראה לי נפלא.
ספארקי היה פמיניסט אמיתי.
בעולם של "פינאטס",
ספארקי וידא שהבנות יהיו חזקות לא פחות,
ולפעמים חזקות אפילו יותר מהבנים.
- דבר כבר! -
רצועת הקומיקס היוותה תמיד מראה לתרבות שלנו.
וייתכן שפפרמינט פאטי מייצגת אופנה חדשה בין ילדים
של עצמאות רבה יותר ושל עמידה על שלהם.
"אני מגיעה, בחור. נראה אותך עוצר אותי!"
- וואפ! -
- אורחים 12 -
- מארחים 0 -
יש!
משחק טוב, צ'אק.
אבל נראה היה שדעתך מוסחת קצת.
אני מופתעת שהמאמן של הקבוצה שלכם לא החליף אותך.
הוא מאמן הקבוצה שלהם, אדוני.
אתה בסדר, צ'ארלי בראון?
זה בגלל שיעורי הבית האלה.
אני צריך לגלות את משמעות חיי.
בחיי, צ'אק, זה באמת לא פשוט.
מזל שהמורה שלנו לא נתנה לנו שיעורי בית.
היו לך שיעורי בית בכל יום השבוע, אדוני.
משמעות החיים היא דבר שאנשים תהו לגביו מאז ומעולם,
צ'ארלי בראון.
סבא שלי תמיד אמר שהמטרה העיקרית שלנו בחיים
היא לתת ולקבל אהבה.
הוא נהג גם להיאנח הרבה.
אני לא יודע אם מישהו יאהב אותי אי פעם.
ביקשתי עזרה מלוסי, אבל היא רק אמרה לי מה לא בסדר בי.
משהו בסדר בי?
בהחלט, צ'אק. יש לך המון תכונות טובות.
באמת? מה למשל?
אתה טוב לב מאוד.
ואתה נדיב.
ואל תשכח שאתה עוזר. אתה עוזר מאוד, צ'אק.
וואו. טוב לב, נדיב ועוזר. תודה, חברים.
היי, לוסי. יש לי הפתעה.
טעית. אני טוב לב, נדיב ועוזר.
ברור שהם אומרים את זה, צ'ארלי בראון.
אתה טוב לב כי היה קל כל כך לחבוט את ההגשות שלך.
נהגת בנדיבות כשהענקת להם נקודות רבות כל כך
ועזרת להם לנצח במשחק.
אתה נשמע בדיוק כמו סבא שלי, צ'ארלי בראון.
פרנקלין ארמסטרונג היה אחת הדמויות המרכזיות האחרונות
שהצטרפו לחבורת "פינאטס".
וכשהוא הגיע, הוא שינה את הקומיקס לעד.
הייתי בכיתה ח' כשפרנקלין הופיע ב"פינאטס".
אני זוכר שחשבתי לעצמי, "וואו, זו דמות שחורה."
הוא היה ילד שחור.
ישבתי וקראתי את הקומיקס ופתאום היה בה ילד
שנראה כמוני.
זה אולי לא נראה משמעותי היום, אבל ב-1968,
ילדים שחורים ולבנים שמשחקים יחד ברצועת קומיקס היו עניין משמעותי מאוד.
כשהוא הכניס את פרנקלין לרצועה, זה היה ב-1968
והערים בערו בעקבות רצח דוקטור קינג.
דוקטור מרטין לותר קינג,
שליח האי-אלימות בתנועת זכויות האזרח
נורה למוות בממפיס, טנסי.
אישה יצרה קשר עם ספארקי, שמה היה הרייט גליקמן.
היא אמרה, "הגיע הזמן שאתה, עם הבמה שיש לך, מר שולץ,
תעשה משהו."
היא אמרה, "אני חושבת שכדאי שתוסיף ילד שחור ל'פינאטס'."
הוא אמר, "אני לא יכול. אני לא יודע איך זה להיות ילד שחור."
אז הרייט גליקמן ביקשה מהחברים שלה קנית' קלי ומוניקה גנינג,
שהיו שחורים, וגם הורים, לכתוב לשולץ.
בתקופה ההיא כמעט לא היו לא-לבנים בקומיקס,
וספרקי הבין איך ירגישו כל הילדים
אם יעזור לשנות את זה.
הוא רצה לעשות משהו בעל משמעות,
שאומר משהו.
הייתה תחושה שהוא אדם הגון מאוד.
אי-שוויון גזעי הוא לא דבר הוגן.
עיכבתי את פרנקלין במשך זמן רב
כי הרגשתי שלא אוכל לעשות זאת כמו שצריך.
- אחד, בבקשה -
ולא רציתי להיראות מתנשא.
ניסיתי לעשות זאת ללא רעש וצלצולים.
התקרית הקטנה שהוא הופיע בה הייתה שני ילדים שנפגשים בחוף
ומגלים ששניהם אוהבים לבנות ארמונות בחול.
לא משנה שאחד מהם שחור והשני לבן.
"בבקשה, צ'ארלי בראון
זה ארמון חול אמיתי!"
עיתונים איימו שיפסיקו לפרסם את הרצועה.
הוא אמר, "בסדר, אל תפרסמו." ואז הם המשיכו לפרסם אותה,
אז הם אמרו, "רק אל תראה אותם יחד בבית הספר."
אז מובן ש… הוא עשה את זה בדיוק.
הקטע המעניין בפרנקלין
הוא שאתה לא זוכר בדיוק את האישיות שלו, הוא פשוט נראה די רציני.
הוא היה ילד רציני, הוא כמעט גרם לך להרגיש, שוב,
כשאני חושב על זה עכשיו כמבוגר,
שהנטל, כמעט, בכך שהוא אדם שחור בעולם לבן,
למרות שזה עולם של רצועת קומיקס,
מכביד עליו.
הוא ידע שעיני כולם מופנות אליו.
אולי זה הייעוד שלי בחיים, להאכיל כלב.
אני לא יכול להמשיך לדחות את זה.
כדאי שאתחיל לכתוב.
- חיי ככלב -
- היה זה לילה אפל וסוער… -
מי אני? מי אני?
זה חסר סיכוי.
אולי כדאי שאצא לשאוף קצת אוויר צח.
אחד הדברים הגדולים ביותר שקרו
לצ'ארלי בראון ולחבריו, היה כשהופחה בהם רוח חיים בטלוויזיה
ב"חג המולד של צ׳ארלי בראון".
אימא שלי קנתה לנו טלוויזיה צבעונית ראשונית…
- דן "טום טומורו" פרקינס צייר קומיקס, "העולם המודרני הזה" -
כדי שאוכל לצפות בספיישל חג המולד בצבע.
זה היה רגע משמעותי מאוד מבחינתי.
בכל חג מולד נהגנו לצפות בזה יחד ולשתות קקאו חם
וזה כיף גדול.
אישית, אני לא חוגג את חג המולד. אני יהודי, אני שונא את חג המולד.
אין לו כל משמעות בעיניי. לחג המולד אין משמעות בעיניי.
אבל ספיישל חג המולד של צ'ארלי בראון… משהו יכול להיות טוב מזה?
"חג המולד של צ׳ארלי בראון" היה להיט אדיר,
ובמהרה היה ספיישל "פינאטס" כמעט לכל חג.
לא חגגתי את החגים המסורתיים כשהייתי ילדה.
הייתי לרוב בנסיעות עבודה.
אז בשבילי,
תוכניות הספיישל האלה היו הסמן שלא היה לי בבית מסורתי
שאומר "החג הזה הגיע. העונה הזו הגיעה."
אני זוכרת שפרק ליל כל הקדושים שודר,
ספיישל הדלעת הגדולה,
והבדיחה החוזרת, "מה קיבלת?"
"אני קיבלתי תפוח." "אני קיבלתי חטיף." צ'ארלי בראון…
"אני קיבלתי אבן."
בסדר. בואו נתחיל מההתחלה שוב.
חמש, ארבע, שלוש, שתיים… כל המנועים פועלים.
תוכניות הספיישל לחגים הפכו את "פינאטס" לפופולרית כל כך
שנאס"א קראה לרכבי הנחיתה של אפולו 10 על שם צ'ארלי בראון ועל שם סנופי.
מחמיא לנו מאוד שאנחנו חלק מהתוכנית שלהם
ואנחנו אסירי תודה.
לא היה לי מושג שיקרו דברים מוזרים כאלה,
נניח, שסנופי יטוס לירח.
קיבלתי. גם אנחנו מזהים את הדמיון.
זו בהחלט אחת החוויות המרגשות בחיי.
- ברוך שובך הביתה, צ'ארלי בראון!! -
צריך להיות חלק סמלי מאוד בתרבות
כדי שיקראו לרכב נחיתה בירח על שמך.
אתם מבינים? תארו לעצמכם פרסום כזה.
אתם יכולים לתאר לעצמכם? זה מטורף.
אבל בזמן שצ'ארלי בראון וסנופי טסו לחלל,
ספארקי חי חיים שקטים.
הוא בנה עולם סביב עצמו
שהיה מלא בדברים שאהב מאז היה ילד,
כמו זירת החלקה על הקרח
ומגרש בייסבול.
הוא לא עבד בסטודיו. זה היה קמפוס, זה היה בסגנון דיסני.
בניין אחד היה בית קפה, בבניין אחר היה הוקי.
אני אוהב את שגרת היום שלי, אני קם, יורד לזירת ההחלקה
אוכל ארוחת בוקר ואז הולך לסטודיו.
בשורה התחתונה,
אני מעדיף לשבת ולצייר ציורים מצחיקים מאשר לעשות כל דבר אחר.
הוא נהג לקום בבוקר, לנהוג במורד הגבעה,
להחנות את המכונית שלו באותו המקום מעבר לרחוב.
הוא אכל ארוחת בוקר בזירת ההחלקה על הקרח.
מופין אנגלי עם ריבת ענבים.
ואז נכנס למשרד שלו, ישב ליד השולחן ועבד.
הוא ממש נכנס למשרד שלו וחיכה שההשראה תגיע.
מעולם לא ראיתי אותו לא עובד.
בכל פעם שביקרנו, הוא היה בסטודיו שלו.
זה מה שהוא עשה. הוא אהב את זה.
החלק המבודד של הסטודיו שהוא נהג לשבת בו וליצור.
דרושה אישיות מסוימת של מתבודד
כדי לעמוד בשעות רבות לבד בחדר, שעות לבד בראש.
למרות שהיה מצליח כל כך, אני לא בטוח שהוא
הבין במלואן את האהבה והמסירות
שאנשים חשו כלפיו וכלפי הדמויות האלה.
נכון שכשאתה מביט בכל הכוכבים האלה אתה מרגיש חסר משמעות,
צ'ארלי בראון?
אני תמיד מרגיש חסר משמעות, ליינוס.
איך אתה מתקדם עם שיעורי הבית?
לא כתבתי מילה.
אולי אני סתם אף אחד.
אני לא חושב שאתה אף אחד, צ'ארלי בראון.
תודה, ליינוס.
אבל מה אני אמור לעשות? אני אמור להגיש את החיבור מחר.
תשמע, כשאני מרגיש מוצף,
לפעמים אני מוצא את התשובות כשאני בוהה בשמים.
זה לא עובד, ליינוס.
מה אתה רואה?
כמה כוכבים, מן הסתם.
אבל איך זה קשור לשיעורי הבית שלי?
במובנים מסוימים, הכוכבים דומים לך מאוד.
אם תביט היטב, תגלה שכל כוכב שונה.
הם שונים בצבע, בגודל ובכמה שהם בוהקים.
אבל ההבדלים האלה יוצרים משהו מקסים.
בדיוק כמונו, צ'ארלי בראון.
כל אחד מאיתנו ייחודי,
אבל אנחנו חלק ממשהו גדול מעצמנו.
לכל אחד מאיתנו יש ייעוד,
גם אם קשה לדעת בדיוק מה הוא.
ואפשר למצוא אושר במסע הגילוי שלו בכל יום.
אולי לעת עתה, הייעוד הוא פשוט להיות צ'ארלי בראון.
אולי אתה צודק, ליינוס. טוב, כדאי שאתחיל לעבוד.
אני מניח שאם יש תקווה לצ'ארלי בראון, יש תקווה לכולנו.
עד שנת 1980,
ספארקי צייר את "פינאטס" בכל יום במשך 30 שנה.
זה מעל 10,000 רצועות.
ובכל הזמן הזה,
הוא לא יצא לאף חופשה ולא פספס אף תאריך יעד.
אתה כמו סנאי שרץ בכלוב, יום אחר יום.
בלי חופשות.
רצועת קומיקס היא פיסת בידור ייחודית לגמרי.
היא חיה איתך יום אחר יום אחר יום.
אתה צריך להיות מכונה, מהבחינה הזו, כדי לכתוב את אותו הדבר בכל יום
בלי לחזור על עצמך.
ציירי קומיקס רבים נוהגים לצייר את הרצועה בעיפרון
ואז נותנים למישהו אחר לצבוע אותה.
אבל הוא התעקש תמיד לצבוע בעצמו.
הוא היה גאה בכך שאיש לא נגע ברצועה מלבדו.
הוא עשה את כל העבודה בעצמו.
ביולי 1981, החל ספארקי לחוש כאבים בחזה.
הוא הובהל לבית החולים לניתוח לב.
הוא היה בבית החולים.
הוא ביקש דף נייר, רק כדי לראות אם הוא יכול לצייר דמות.
הוא רצה לעשות זאת מייד כדי לוודא שהוא עוד יכול לצייר.
הוא גילה שהוא יכול, אבל זה השתנה.
היד שלו רעדה והקווים שלו לא היו יציבים.
רואים ברצועות המאוחרות יותר
שקצות הקווים היו לא יציבים.
הוא נהג לומר, "לפעמים היד שלי רועדת כל כך
שאני צריך להחזיק אותה כדי לצייר."
אני זוכרת שראיתי אותו מצייר את צ'ארלי בראון למשל,
שהראש שלו הוא עיגול די גדול.
והידיים שלו רעדו והוא התרגז מאוד.
אך בכל זאת, הוא אמר, "אני יכול לצייר גשם." קווים קטנים
שנראו כמו גשם או דשא.
הוא פשוט אמר, "כך זה נראה עכשיו. זו עדיין העבודה האותנטית שלי."
הקו הלא יציב הפך לחותם שלו.
זה מדהים. זה מדהים. זה היה פוגע בקריירות רבות.
אבל זה קידם את "פינאטס" לרמה חדשה,
וגרם לנו לחוש אמפתיה רבה יותר כלפיו וכלפי הדמויות שלו.
אפשר ללמוד מזה שהוא מוכן לחשוף את עצמו.
הוא לא הפסיק. האגו שלו לא אמר,
"אם אני לא יכול לצייר מושלם, לא אעשה זאת." לא.
זו הייתה המהות שלו. כך הוא תקשר.
כך הוא חי.
אני אוהב לחשוב שאני מעלה פתרונות מדי פעם.
- אוי, לא! -
אני מניח שאחד הפתרונות הוא כמו צ'ארלי בראון, פשוט להמשיך לנסות.
הוא לא מוותר אף פעם. אם מישהו צריך לוותר, זה הוא.
בוקר טוב, צ'ארלי בראון. איך הלכה כתיבת החיבור?
הייתי ער כל הלילה, אבל סיימתי את זה.
אולי אפילו אקבל ציון 100. -זה יהיה נחמד.
אבל הפרסים של החיים מתבטאים לרוב
בדרכים לא קונבנציונליות.
אני לא בטוח שאני מבין מה זה אומר, ליינוס.
אבל אם אקבל 100, זה יהיה בהחלט לא קונבנציונלי.
היא בדקה את הציונים שלנו. מעניין אם אקבל 100 סוף כל סוף.
אני לא עומד במתח.
ציון 65? אלוהים אדירים.
אני קיבלתי 100.
המורה החמיאה לי על כתב היד ועל השמירה על השוליים.
אני לא מאמין, ליינוס, כל העבודה הזו בשביל 65.
תתעודד, צ'ארלי בראון. ציונים לא אומרים דבר על הערך שלך.
בכל אופן, יצירת אמנות אמיתית אפשר למדוד רק לאורך הזמן.
בסדר, זה דבר שאפשר לצפות לו.
"לפעמים אני שוכב ער בלילה ושואל את עצמי, 'למה אני?'
ואז קול עונה, 'זה לא משהו אישי, השם שלך פשוט צץ.'"
לפני כמה שבועות הודיע צ'ארלס שולץ על פרישתו מציור
רצועת הקומיקס "פינאטס" כדי להתמקד בטיפול בסרטן המעי.
- 3 בינואר, 2000 -
הוא היה חלש מכימותרפיה והחליט שהוא עומד לפרוש.
אני זוכרת בבירור את הרגע שהוא אמר, "אני לא יכול להמשיך לצייר את הרצועה."
הוא הגיע יום אחד ודיברנו על הרצועה האחרונה.
והוא ישב במרחק כמה מטרים ממני,
הוא הביט בי, צחק ואמר,
"באמת ציירתי כמה דברים מצחיקים."
ממש הרגשתי כמה עצוב הוא היה
שידע שלא יוכל להמשיך לצייר.
הרצועה היומית האחרונה תפורסם ב-3 בינואר,
היום שהכתבה הזו תשודר.
האם קלטת לגמרי שלא תמשיך לעשות את זה?
זה לא באמת נקלט עד… שכתבתי מעין…
- חברים יקרים… -
"להתראות, חברים", מעין משהו כזה.
ואז, ממש בסוף, כתבתי את שמו, את שמי.
ואז היה כתוב…
וסביר להניח שאתחיל לבכות.
היה כתוב…
- צ'ארלי בראון, סנופי, ליינוס, לוסי… -
- איך אוכל לשכוח אותם… -
אלה היו צ'ארלי בראון, ליינוס וכן הלאה.
ופתאום חשבתי לעצמי…
"איזה קטע, הילד המסכן לא זכה לבעוט בכדור מעולם."
ספארקי מת ב-12 בפברואר, שנת 2000.
באותו היום בדיוק
פורסמה הרצועה האחרונה של "פינאטס".
ביום שהוא מת…
- לא, אני חושב שהוא כותב -
פורסמה הרצועה האחרונה.
אני חושבת שזה אומר משהו על עומק החיבור של הנשמה שלו
לנשמה של הדמויות המדהימות שהוא יצר.
כלומר, הוא היה הדמויות האלה.
זה מדהים. הוא מת כשעשה מה שאהב לעשות.
הוא היה אדם אחד שסיפר סיפור אישי מאוד בכל יום.
ואני חושבת שהמעריצים הבינו את זה. הם הרגישו את זה.
רצועות הקומיקס המצחיקות, הבלתי נשכחות והקסומות האלה,
שאפשר לאהוב ולהוקיר
וגם ללמוד מהן לקחים טובים לחיים.
היא עוסקת באנושיות בשיא רכותה.
היא עוסקת באנושיות ובשטותיות שלה.
היא עוסקת באנושיות ללא אכזריות.
ואני חושבת שאנחנו זקוקים לזה בעולם של היום.
אולי אנחנו לא מסכימים זה עם זה.
אולי אנחנו טרחנים כמו לוסי.
אולי אנחנו חסרי ביטחון כמו צ'ארלי בראון.
אולי אנחנו חושבים שהפילוסופיה שלנו היא החשובה ביותר, כמו ליינוס.
אבל המציאות היא שכולנו יחד בסיפור הזה.
והשיחות שהילדים האלה מנהלים
נוגעות בנשמות של כולנו.
עשרים שנה אחרי שצ'ארלס שולץ צייר
את רצועת "פינאטס" האחרונה שלו,
העבודה שלו והדמויות שהוא יצר
זוכות עדיין לתהילה בעולם כולו.
כמו טום סוייר והאק פין,
"פינאטס" ממש שזורה במרקם תרבות הפופ האמריקנית.
מה שבולט עד היום הוא הרגש האנושי.
וזה לא ישתנה לעולם.
זה איקוני ונצחי
וכל אדם בעולם יכול להזדהות עם הרצועה, לאהוב ולהוקיר אותה.
תשמע, הנכדים שלי יקראו את "פינאטס".
זה צ'ארלי בראון.
האם יש משהו שאתה רוצה להגיד לאנשים שקראו את "פינאטס"
ב-50 השנים האחרונות?
באמת… מדהים שהם חושבים שמה שאני עושה… היה טוב.
אני פשוט… עשיתי כמיטב יכולתי.
איפה היית, צ'אק? תביא את נעלי ההחלקה שלך.
טוב לפגוש אותך, צ'ארלי בראון.
מהר, צ'ארלי בראון. תחזיק חזק.
אין כמו השלג הראשון בשנה.
- "פינאטס" נוצרה על ידי צ'ארלס מ' שולץ -
- תודה, ספארקי. לעד בלבבותינו -
תרגום כתוביות: אסף ראביד