Downloaded from YTS.MX
DISNEY+ PRÆSENTERER
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Går det godt? -Det er længe siden.
Vi har alle pludselig fået grå hår.
-Hvordan skete det? -Ja. Du har tabt dig.
Jeg vil se ud som dig.
Har du smagt den her? Fremragende.
Restaurantbranchen er hård.
Det er ikke nemt at drive forretning, for man skal ændre sig.
Du skal arbejde mere end nogensinde.
Før gik verden langsomt.
-Nu går den for hurtigt. -Nu er den i højeste gear.
Jeg kan ikke lide at tale for meget om fortiden,
for jeg begynder at tænke på, hvor meget tid der er tilbage.
I min alder burde jeg nok sige: "Wolfgang, tag det roligt."
Men det er faktisk det modsatte.
Som ung kok sagde min mentor:
"Wolfgang, du får mange muligheder derude.
Men mulighederne er som tog på en togstation.
Man skal hoppe på et tog
og forhåbentlig fører det dig i den rigtige retning,
Forhåbentlig fører den dig derhen, hvor du vil."
Sådan har jeg levet mit liv.
Mine damer og herrer, vores næste gæst er en af verdens bedste kokke,
og hans restauranter er nogle af verdens bedste.
Byd velkommen til vores egen ven, en fin kok, Wolfgang Puck.
Wolfgang var uden tvivl den første kendte kok.
Hej allesammen. Går det godt?
Åh! Se, hvor smuk den er.
Han har så mange restauranter og så mange forskellige type restauranter.
Alle produkterne han har på hylderne. Jeg kan ikke følge med mere.
Goddag. Er vi klar?
-Ja. -Ja.
-Hvad laver vi? -Den største misforståelse om Wolf er,
at han bare er en kendiskok, der ikke kan lave mad.
Godt. Er du færdig med din agnolotti?
Men intet er længere fra sandheden.
Godt.
Det californiske køkkens Mount Rushmore, Wolf er lige i midten.
Han er grundlægger af den måde, vi spiser på her i landet.
Den største restaurant, alle kender, Spago.
Da Wolf åbnede Spago, ændrede han amerikanernes madvaner.
Han satte pizza på menuen på en fin restaurant.
Og det var revolutionerende.
Læg dem på bålet. Vi skal bruge til 20 personer.
En af de store innovationer fra Spago var det åbne køkken.
Det hævede kokken, for det, der foregår i køkkenet,
er lige så vigtigt som, hvem der sidder på de pladser.
-Jeg går ind i spisestuen, okay? -Ja.
-Vi ses om lidt. -Okay.
Hej, hvordan går det? Går det godt?
Wolf bragte kokken ind i rampelyset som en, man talte om,
en man skrev om.
Han ændrede opfattelsen af, hvad en kok er.
I skal uden tvivl smage vores agnolotti med trøfler.
Hans liv handler om at omfavne muligheden.
At udnytte enhver mulighed, man får.
Wolfgang har ikke et mål, måske er det derfor, han stadig er i gang.
Han ved ikke, hvad målet er.
SANKT VEIT AN DER GLAN, ØSTRIG
Hej. Hvem der?
-Ja, det er mig! Kan du stadig huske mig? -Hallo! Velkommen.
WOLFANGS SØSTER
Hallo.
-Du har tabt dig. -Ja.
-Du er tynd. -Ja?
Derfor har jeg taget noget med til dig.
-Hvad? -En dessert.
-Mange tak. -Præcis.
-Jeg behøver ikke lave det selv. -Præcis.
Mange tak. Jeg har også en overraskelse til dig.
-Nej. -Ja. Det er ostedumplings.
Ostedumplings? Som vores mor lavede dem?
Ja. Ligesom vores mors. Kom. Ostedumplings.
Det samme bræt som vores mor brugte.
-Så de må være lige så gode. -De må være lige så gode.
Jeg er sulten!
Ja, hvis vi sætter dem i vandet nu.
-Skal det ikke koge? -Simre.
-Det simrer. -Det simrer. Det må ikke koge.
-Okay, godt. -Det simrer.
Se lige mine kogebøger her. Næsten dem alle.
-Ja. -Åh, du har dem alle.
Jeg har alle dine, ja.
Som barn
var køkkenet det eneste sted, jeg følte mig tryg.
Jeg voksede op som meget fattig.
Vi havde ikke rindende vand. Vi havde intet toilet.
Men om søndagen hjalp jeg min mor med at lave wienerschnitzel.
Måske noget kartoffelmos.
Det var min yndlingsting at gøre.
Som barn
var Wolfgang altid i køkkenet med min bedstemor eller min mor.
Han så dem lave mad og hjalp altid lidt til.
Det var hans…
…hvor han kunne flygte fra sin stedfar,
hvor han var accepteret.
Wolf er født uden for ægteskab.
Hans mor boede i en lille by i Østrig.
Efter hun fik Wolf, giftede hun sig med en minearbejder,
som mishandlede Wolf og Wolfs søster og Wolfs mor.
Livet med min stedfar var hårdt.
Han terroriserede os.
Han ville sige, du er så doven. "Du duer ikke til noget."
Hans stemme påvirkede mig meget.
Jeg kan huske, da jeg var otte-ni år,
og han kom fuld hjem,
og sagde: "Gå ud i skoven og bo der."
Jeg følte, at noget i mit indre krympede.
Jeg sagde: "Jeg vil væk herfra."
DEN ÅRLIGE OSCAR-UDDELING
Hej, jeg er Wolfgang Puck. Jeg er her på den verdensberømte røde løber,
hvor vi fejrer Hollywoods største aften, Oscar-uddelingen.
-Tillykke. -Mange tak.
Skøn mad.
Dette er en forsmag på maden, Wolfgang Puck tilbereder.
Dette er vores chokolade-Oscars, som er dækket af 24 karat guld.
Godt nyt. De har fundet Nemo.
Den dårlige nyhed er, at han er i Wolfgang Pucks butterdej.
Da jeg begyndte at skrive om mad i 70'erne,
hørte jobbet som kok til arbejderklassen. Det var et forfærdeligt job.
Folk vidste, hvem der ejede restauranten.
De vidste sjældent, hvem der lavede maden.
Og det laver Wolf i høj grad om på.
Da han åbnede Spago,
gjorde Wolfgang Puck noget, som ingen før havde gjort.
Kendisser elskede at komme der.
Jeg var en ung agent i 80'erne,
og hver gang jeg ringede til en kunde og bad dem vælge et sted,
var valg nummer et, to og tre Spago.
Restauranten åbnede kl. 18.00, og der var proppet fra kl. 18.00,
og sidste reservation var kl. 23.00.
Jeg kiggede på reservationerne og anviste til bordene.
Der stod omkring 24 borde langs Sunset.
B og B-minus-bordene lå på vestsiden.
A-bordene stod på østsiden. Det var det bedste sted.
Jeg læste Hollywood Reporter for at følge med.
Hvis der skete noget, og man vidste, at nogen ikke længere var så magtfuld,
så mistede de deres status.
Jeg satte Sean Penn ved bord to, Steven Segal ved bord 20,
Arnold Schwarzenegger her, Tony Curtis der,
Tom Cruise der, Paul Newman der.
Engang kom Michael Caine, Sean Connery og Sidney Poitier.
De havde et bord til seks personer midt i det hele.
Ingen omkring dem ville gå. Det skete hele tiden.
Fordi kendisser elskede Spago,
lærte han filmstjerner og instruktører at kende,
og opfattelsen af, hvad en kok var, ændrede sig.
Godnat. Vi ses.
Det er Mittagskogel.
Det kaldes det i hvert fald… Mittags er middag.
Det er Noon-bjerget, for om sommeren
til middag, står solen lige over den.
Her er den lille ø, vi svømmede ud til
fra hotellet der bagved.
Når jeg ser tilbage og tænker på min barndom her,
er det virkelig svært.
Jeg elskede at lave mad
og glædede mig til at komme ud af huset.
Så da jeg blev færdig med skolen, da jeg var 14,
skaffede min mor mig et job på Post Hotel som kokkelærling.
Jeg var så glad, men min stedfar sagde: "Du kommer tilbage om en måned,
og du bliver aldrig til noget.
Hvis du er en rigtig mand, så bliv ude af køkkenet."
Jeg besluttede, at jeg ville bevise, at han tog fejl.
Jeg skrællede kartofler og gjorde rent i køkkenet.
Jeg lavede ikke mad, men jeg var glad for at være der.
Alle så på mig og sagde: "Hvad laver den lille dreng her?
Han burde være i skole."
Jeg var så nervøs for, at jeg skulle klokke i det og tage hjem.
Det var min største frygt.
En dag midt i frokostpausen løb vi tør for kartoffelmos.
Efter frokosten kaldte kokken på mig,
og sagde, at jeg var uduelig.
"Jeg ved ikke, hvorfor de ansatte dig." Jeg kan huske hans røde ansigt.
Han havde en kæmpe mave, og han råbte ad mig,
og jeg var en lille knægt på 43 kg.
Han fyrede mig og smed mig ud af restauranten.
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke tage hjem."
Det sidste, jeg vil have, er, at min stedfar siger:
"Hvad sagde jeg? Du er tilbage nu."
Det var næsten mørkt.
Jeg gik hen til broen over Drau-floden.
Jeg stod deroppe, kiggede ned i den mørke flod
og tænkte, at derhjemme får jeg den her negativitet.
Følelsen af, at jeg er uduelig.
Nu skete det igen.
Måske er jeg uduelig.
Måske burde jeg ikke være her.
Måske er det løsningen.
Så jeg stod der i en time.
Pludselig besluttede jeg, at jeg ikke ville give op.
Jeg ser, hvad der sker i morgen.
Næste morgen kl. 6.30 tog jeg tilbage til hotellet.
Kokken råber ad mig:
"Jeg sagde jo, du er uduelig. Gå hjem."
Jeg sagde: "Jeg tager ikke hjem."
Så jeg satte min lille hæl i, og da de prøvede at få fat i mig,
lænede jeg mig tilbage og sagde: "Jeg går ingen steder."
Han vidste ikke, hvad han skulle gøre.
Så han ringede til hotellets ejer.
Ejeren siger: "Hvis han er så besluttet på at blive her,
sender jeg ham måske til det andet hotel…"
De ejede et andet lille hotel, der hed Park Hotel.
Og så må vi se, hvad der sker.
For mig var det, som om en gave faldt ned fra himlen.
Jeg har lært, at intet er let. Men at give op er ikke en mulighed.
-Hvem lavede olivenrullerne i dag? -Det gjorde jeg.
-Hvad? -Det gjorde jeg.
-Rigtig fint. -Tak, chef.
-Er det forret eller hovedret? -Forret.
Tidligt i Spago lavede vi røget laks,
med brioche og dildcreme. Det var meget populært.
En dag var der vildt travlt på restauranten. Vi løber tør for brioche.
Pludselig kom Joan Collins ind.
Hun var den største stjerne på TV,
og hun ville altid have røget laks. Jeg sagde: "Hvad giver jeg hende?"
Vi havde hverken baguetter eller noget andet brød.
Og du ved, man vil ikke gøre Joan Collins sur.
Så jeg strakte en pizzadej ud.
Jeg tilsatte finthakkede løg og bagte den i nogle minutter.
Jeg kommer dildcreme på.
Jeg skærer tynde skiver af den røgede laks.
Et par klatter kaviar, og så sagde jeg: "Det er perfekt."
Den bedste mad kommer fra en, der kender reglerne,
og forstår at bryde dem.
Det interessante ved pizzaen med røget laks var,
at der var hverken tomatsauce eller ost.
Selvom det lyder enkelt i dag,
tror jeg ikke, at nogen havde lavet sådan en pizza før.
Nogle gange, når man spørger Wolfgang Puck, hvad der er gang i,
forstår man måske ikke svaret, men man vil uden tvivl kunne lide det.
Når det kom til mad, var Wolf altid villig til
at gå i en anden retning og tage store chancer.
Med Chinois ville han bruge sine franske teknikker
for at komplimentere kinesisk mad.
Det var begyndelsen på fusion.
Wolfs kinesiske kyllingesalat på Chinios skabte eksplosionen
af den asiatiske kyllingesalat for evigt.
Som at man kan købe asiatisk kyllingesalat i et supermarked.
Det skabte han.
Jeg laver kinesisk kyllingesalat.
Fremragende kinesisk kyllingesalat.
Nogle gange tror jeg, opfindelser kommer, hvor man mindst venter det.
Pludselig kommer der noget godt ud af det.
Jeg var heldig, da jeg fik jobbet på Park Hotel.
Jeg stemplede pomfritter og pillede løg.
De lærte mig at lave pandekager på panden.
Lidt efter lidt fik jeg det bedre.
Værsgo. En wienerschnitzel.
-Tak. -Bon appétit!
Tak.
Bare lidt.
Jeg var så stolt af mig selv,
når jeg kunne varme ærter eller gulerødder
eller lave kyllingesuppen.
Jeg havde det godt med det, jeg lavede.
Efter to et halvt år som lærling
kom en fransk restaurant fra Dijon
og lavede mad i en uge på hotellet.
De gjorde alt det, jeg aldrig så.
Jeg var så inspireret af fransk madlavning, at jeg vidste,
at jeg måtte tage til Frankrig og opleve og lære det.
Jeg var 19 år, da jeg startede på Baumanière,
en berømt trestjernet restaurant i Frankrig.
PROVENCE, FRANKRIG
Der var fem franske kokke, og jeg var den yngste,
og jeg talte ikke fransk. Det var ret hårdt.
Vi havde en stor gård med seks gartnere.
De kom med de fineste grønne bønner, abrikoser eller store meloner.
Så vi brugte kun de bedste ingredienser.
Smagene føltes fantastiske. Det havde jeg aldrig oplevet før.
Det var en åbenbaring for mig.
Raymond Thuilier, ejeren, var perfektionist.
EJER AF BAUMANIÉRÉ
En dag lavede han en sauce og sagde: "Smag den."
Jeg smagte og sagde: "Jeg ville tilsætte lidt citronsaft og peber."
Han sagde: "Okay, lidt citronsaft og peber."
Han smagte og sagde: "Det var meget bedre."
Han fik mig til at føle mig værdsat.
Han fik mig til at tænke: "Det kan jeg gøre så godt som alle andre i køkkenet."
Derefter blev Raymond Thuilier virkelig min mentor.
Jeg sagde: "Jeg vil være kok. Jeg vil være som ham."
L'OASIS, LA NAPOULE, FRANKRIG
Efter jeg kom til Frankrig, begyndte mit liv at tage skridt op,
op hele tiden.
Jeg tænkte altid på fremtiden.
Jeg var stadig vred på min stedfar
og ville ikke have noget med ham at gøre.
Jeg talte ikke med min familie i halvandet år.
Jeg skrev aldrig et brev eller noget.
Jeg ville så langt væk hjemmefra som muligt.
Da han tog til Frankrig, var det meget hårdt for vores mor,
og for vores bedstemor.
Da vores bedstemor var døden nær, da hun kom på hospitalet,
hørte vi ikke fra Wolfgang. Vi vidste ikke, hvor han var.
Hun græd og sagde:
"Jeg vil kun se min kære Wolfgang igen, intet andet."
Vi vidste ikke, hvornår vi så ham igen.
En dag i Baumanière siger opvaskemaskinen:
"Jeg lytter til radioen,
og den østrigske ambassade i Paris leder efter dig.
Ingen har hørt noget. Ingen ved, hvor du er.
De tror, du er død."
Så jeg skrev til min mor: "Jeg er i Provence.
Jeg kan lide at være her, og alt er fint. Bare rolig."
Jeg havde det skidt med at forlade min familie, men jeg sagde:
"Jeg er ligeglad med, hvad der er sket. Jeg kommer aldrig hjem."
Alle børn drømmer om at komme til USA.
I USA er alle rige. Alle har en Cadillac.
Da jeg var 24, kom jeg til Californien.
Jeg havde meget få penge.
Så jeg fandt en lejlighed på et plejehjem på Bunker Hill,
med min ven Guy,
kakerlakker på trapperne og det hele,
men hvad får man for 80 dollar?
Jeg fik arbejde på en restaurant. Og jeg var aftenkok der.
Men det var det modsatte af Baumanière.
Ingen friske ingredienser.
Jeg fik så mange bøffer, og de sagde: "Nej, den er ikke gennemstegt."
Jeg sagde: "Det er ikke, som jeg havde forestillet mig.
Det er forfærdeligt."
Det er tryllekunstneren Henry. Og her er din færdigret.
Børn har ofte brug for snacks mellem måltider, snacks som Hostess Twinkies.
De hjælper dit barn med at komme ud og vokse.
Stop! Du behøver ikke skrælle løg eller rode med hvidløg.
Taste Tap-tuben er her.
Det er svært at huske, hvordan mad var i USA i 70'erne.
Vi skammede os meget.
Vi tænkte på amerikansk mad som hamburgere, hotdogs.
Vi har ikke noget godt her.
Folk blev vant til tomater uden smag,
og råvarer uden smag og aroma.
Franske kokke kom over og sagde:
"Åh gud, jeg skal importere alt fra Frankrig."
Dengang handlede restauranter kun om sauce og kød,
måske en flammende dessert eller noget.
Mad var kørt fast.
Efter to måneders arbejde i restauranterne i centrum,
gik jeg en dag ud efter en espresso.
Og pludselig ser jeg min ven fra Paris,
og jeg sagde: "Hvad fanden laver du her?"
Han sagde: "Jeg arbejder på en restaurant, der hedder Ma Maison."
Ejeren er nevø til ejeren af La Tour d'Argent,
trestjernet restaurant fra Paris.
Så jeg sagde: "Wow, det må være en fantastisk restaurant."
Måske kan du hjælpe mig med at finde et job.
Han skaffede mig et job som kok på Ma Maison.
Jeg var så spændt. Men den første dag, jeg kom ind,
så jeg kunstgræs på gulvet og plastikstole og det hele.
Ikke engang et køleskab, man kunne gå ind i. De havde køleskabe udenfor.
Jeg sagde: "Åh gud, det er nevøen til ejeren af La Tour d'Argent,"
Patrick var meget arrogant.
Han havde altid et pænt jakkesæt på med den lille nellike her
og talte, som om han havde den bedste restaurant i L.A., men det var ingenting.
Omkring 1979-1980 troede restauratøren, at han var den vigtigste,
og kokken arbejdede hårdt i køkkenet og kunne ofres.
Ma Maison var min vision, mit kunstværk, min produktion, min film.
Da jeg hyrede Wolf,
anede han ikke, hvordan det var at lave mad til amerikanere.
Så jeg begyndte at arbejde der.
Og to uger senere så jeg den værste anmeldelse.
Så Patrick fyrede kokken der.
Og han sagde: "Wolfgang, overtag restauranten og vær kok her."
Jeg kunne ikke tro det. Men Ma Maison havde et dårligt ry.
Og da jeg kiggede i køleskabet,
var det eneste tilgængelige mad frossent kød.
Og jeg sagde: "Fandeme nej, sådan kan jeg ikke lave mad."
Efter jeg fik jobbet, grinede folk ad det,
for der var ingen, der kom på Ma Maison.
Alle sagde: "Det var en fejl at tage på den restaurant."
Mange tror, at græsset altid er grønnere et andet sted.
De siger: "Jeg har et problem. Lad os kaste håndklædet i ringen."
Men jeg tror, græsset er grønnest, hvor man vander det mest.
Hvis man gør en indsats, kan det kun blive bedre.
Da jeg startede på Ma Maison, var maden forfærdelig.
Så jeg sagde: "Hvordan ordner vi det?"
Man starter med det bedste produkt og ødelægger det ikke.
I et åbent område 32 km nord for San Diego står en beskeden bod.
Som kontrast holder der fine biler ved hytten seks dage om ugen.
De kommer for at købe Tom Chinos varer,
nogle af de mest omhyggeligt dyrkede frugter og grøntsager i verden.
Første gang jeg besøgte Chino-gården på Rancho Santa Fe,
og jeg så alle grøntsagerne, lyste mine øjne op, og jeg sagde:
"Åh gud, det er lige så godt som Baumanière. Jeg kan lave mad."
Wolf var den første i L.A., der fandt Chino Ranch.
Han begyndte at bruge deres fantastiske produkter.
Pludselig serverer han enkel mad, som er utrolig smagfuld.
At lave salater, hvor folk siger: "Åh gud, er det en tomat?"
Det var noget helt nyt.
Ingrediensernes kvalitet blev en stor del af maden på Ma Maison.
-Hvor er vores tun? -Han tog på fiskemarkedet hver dag.
Han kørte over to timer om ugen for at hente grøntsager.
Det var meget unikt.
Han lærte os at lave amerikansk mad på en helt ny måde.
Samlede det hele, så det føles som Californien på en tallerken.
Det er fantastisk, I vil elske det, og bon appétit.
Det første halve år var hårdt, men jeg arbejdede hårdt.
Og lidt efter lidt blev restauranten bedre,
og jeg var så stolt af det.
MA MAISON FEJRER SOM FROKOSTSTEDET
Det var næsten umuligt at få et bord i restauranten.
Wolf var i køkkenet og blev aldrig set.
De lavede mad, som vi aldrig havde smagt før.
Men restauranten handlede om Patrick Terrail.
Ma Maison i Hollywood har god mad og et hemmeligt telefonnummer.
Det er et af byens bedste frokoststeder.
Alle er ligeglade med, om spisestedet er en gammel parkeringsplads
dækket af kunstgræs.
Det er så populært, at jetsettere slås om et bord,
og alle vil være venner med tjenerne.
Det var vildt at arbejde på Ma Maison.
Nu til hummeren.
Jeg stod tidligt op, tog på markedet i centrum,
købte friske ingredienser og kørte så til Ma Maison,
hvor jeg arbejdede fra kl. 17.00 til kl. 2.00 eller 3.00.
Vi kendte klubber, der åbnede klokken to om natten,
og vi plejede at hænge ud, indtil dagen kom hver dag.
En aften skulle jeg danse med en pige. Vi talte, og hun sagde: "Hvad laver du?"
Jeg sagde: "Jeg er kok." Hun så på mig: "Kok?"
Sangen var slut,
og hun efterlod mig på dansegulvet og gik sin vej.
Jeg tænkte: "Hvad har jeg gjort?"
Jeg trådte ikke engang på hendes tæer.
Så fra da af, når jeg tog på klub,
sagde jeg altid, at jeg er racerkører i Europa.
Vi tilsætter mælk til æggeblommerne og…
Dengang underviste jeg i madlavning på Ma Maison.
En dag kiggede jeg op, mens jeg lavede min smørsauce,
og bagerst sad Barbara. Hun småspiste.
Jeg gik ind i klassen og satte mig.
Wolf kiggede op og fik øje på mig.
Han havde en stor klump smør i hænderne,
og han blev ved med at tabe den på gulvet.
Det udviklede sig hurtigt derefter.
Barbara var en smuk kvinde.
Hun var udadvendt, klog og talentfuld.
Han var sød og fokuseret på det, han lavede.
Han var også lidt uopnåelig på nogle måder.
Vitsen var, at hvis jeg klædte mig ud som en babygulerod,
ville jeg nok få mere opmærksomhed. Men jeg kan lide en udfordring.
Det var Barbara, der pressede Wolf fremad.
Han var geniet og kokken.
Men hun så det og sagde: "Du skal ikke undervurdere dig selv.
Du er fantastisk."
Se, nu begynder det at blive flot og brunt.
Skal man altid lægge skindet ned først?
-Gør det nogen forskel? -Ja, altid skindet først.
Wolfgang fortalte mig altid om sine drømme og ønsker,
om arbejde og ønsker, og han sagde:
"En dag vil jeg gerne have min egen restaurant."
Jeg sagde: "Ja, det burde du."
Nu sauterer vi grøntsagerne.
-Først bacon, så fedtet forsvinder. -En dag fandt jeg denne check.
Jeg sagde: "Wolf, er det din løncheck?" Han sagde: "Ja."
Jeg sagde: "Er det alt, du tjener på at arbejde så hårdt?
Du bør bede Patrick om at fordoble lønnen."
Efter at have arbejdet der i seks år besøgte jeg Patrick.
Patrick sagde: "Jeg kan gøre dig til partner i restauranten."
Jeg sagde: "Godt." "Men jeg betaler lidt mindre."
Før jeg kom til Ma Maison, var Ma Maison næsten fallit.
Da jeg gik i gang, gik det op ad bakke.
Men Patrick tog al æren for det.
Han fik mig til at føle, at jeg ikke var så vigtig for restauranten.
Ma Maison er et amerikansk ikon, med eller uden Wolf.
Ma Maison var virkelig mit hus.
Jeg har bygget det fra bunden.
Jeg sagde til Patrick, at jeg ville være en ligeværdig partner.
Det skal være fifty-fifty.
Min onkel på Tour d'Argent sagde: "Du er skør.
Det kan du ikke. Du er restauratøren, og han er bare kokken."
Han pegede på mig og sagde: "Jeg vil altid eje 51 procent."
Jeg pegede på ham og sagde: "Også mig."
Det var dét. Så sagde jeg: "Nu må jeg gå."
Jeg har altid villet åbne min egen restaurant.
Det var min drøm.
Men Ma Maison var restauranten i L.A.
Det er vildt at tage afsted på højdepunktet.
Patrick fortalte aviserne, at jeg ikke aner, hvordan man driver en restaurant.
Jeg er kun kok, og sagde:
"Wolfgang kommer tilbage om tre måneder og tigger om et job."
KOK WOLFGANG PUCK OG INDEHAVEREN PATRICK TERRAIL…
Jeg sagde: "Det er som et déjà vu."
…ER IKKE LÆNGERE EN FAMILIE I MA MAISON.
Alle de skøre ord mindede mig om min stedfar.
Jeg følte, at jeg ville fejle.
Wolf var meget talentfuld og passioneret og fokuseret,
men han tænkte ikke nok om sig selv.
Han havde konstant mareridt om, hvad der kunne gå galt.
Jeg sagde konstant til ham: "Du kan godt. Vi kan godt."
Jeg var så nervøs hele tiden. Barbara støttede mig.
Hun troede på, at jeg kunne få det til at fungere.
Barbara fik mig til at huske, at jeg ikke giver op.
Jeg giver ikke op så let.
Han vidste ikke, om han kunne drive en forretning.
Det hele var nyt for ham.
Men jeg tror, det var i det øjeblik, du ved, enten hopper man ud fra vippen,
eller også må man stå bagerst i køkkenet
med kokkehuen på resten af livet,
og han sprang ud i det.
Wolfgang fandt en restaurant i Hollywood.
Det var et dyk. Sådan et forfald.
Vi måtte få en sandblæser ind
for at få 7,5 cm fedt af væggene,
som havde været der i 30 år.
Jeg stod på hovedet og skrubbede tyggegummiet af bunden
af alle de gamle borde i dagevis.
Vi havde ikke mange penge, så vi måtte gøre, hvad vi kunne.
Wolfs oprindelige idé med at åbne Spago var,
at det skulle være et lille pizzeria,
som det han havde besøgt i Saint-Rémy i Provence,
med ternede duge.
Barbara sagde: "Nej. Lad os lave noget mere ambitiøst."
Jeg havde ikke meget designerfaring, men jeg havde lavet teaterkulisser,
og tænkte, at madlavning er et show. Det var teater, og han var stjernen.
Jeg ringede til alarmcentralen og bad om brandvæsnets nummer.
Jeg sagde bare: "Vi overvejer at åbne en restaurant,
hvor der skal være en brændeovn i køkkenet,
åben i restauranten, er det okay?"
Han sagde: "Det lyder fint med mig."
Jeg lagde på og sagde til Wolf, at vi kunne klare det.
Da de åbnede, blev sømmene stadig hamret ind i brædderne.
Og jeg tror ikke, menuen var færdig dengang.
Da vi åbnede, havde vi lige fået de sidste godkendelser,
så jeg kunne tænde for komfuret og få gang i beslagene.
Jeg havde gået i 40 timer uden søvn.
De havde ikke elektricitet før kl. 16.00.
Vi skulle til at åbne den aften,
og jeg står stadig barfodet på disken,
får alt justeret korrekt,
maden kommer stadig ind ad døren, og alle prøver at klæde sig på.
Og så åbnede dørene, og det skabte kaos.
Til min overraskelse blev det en øjeblikkelig succes fra første dag.
Det var en fantastisk følelse.
Vi havde så mange kunder, at vi var i tovene hver aften.
Du har en reservation kl. 20.30,
og hvis du er heldig, får du måske et bord kl. 22.00.
Du gik derind, og energien steg bare.
Vi arbejdede i køkkenet midt i det hele. Der var meget larm.
Der var meget varme og flammer.
Vi lavede pizzaer så hurtigt som muligt.
Man kunne dufte maden.
Man så spændingen. Man så maden komme ind og gå ud.
Alle spurgte til maden, hvad det var.
Så jeg gik ud og købte farvestifter og designede min egen menu.
Og satte det på Spago California Cuisine. Folk elskede det.
CALIFORNIEN SKRIVER DEN NYE MENU
DETTE ER CALIFORNISK MAD
Han lavede den bedste pizza og salat,
den bedste grillede mad, alt sammen meget sundt.
Mange kaldte det "californisk cuisine."
Jeg kaldte det bare "Wolfgangs køkken."
WOLFGANG FINDER LIV EFTER MA MAISON
KULINARISKE RISICI BETALER SIG
Wolfgang var sådan en stor personlighed, og mest på grund af det åbne køkken.
Der var ingen anden restaurant som den.
Hver aften sagde vi det samme: "Op med tæppet."
Og jeg tænkte: "Ja, det er Spago."
Et år efter premieren skrev New York Times:
"Spagoisering af Manhattan."
SPAGOISERING AF MANHATTAN
At indse, at på et år
havde den restaurant påvirket folks måde at spise på.
Dette afslappede miljø, der satte kokkene på scenen med åbne køkkener.
Det hele var monumentalt.
NEW YORK - "WOLFGANG PUCK HAR REDDET OS!"
DEN FRANSKE KOK
MED JULIA CHILD
Vi skal stege denne kylling i dag hos French Chef.
Vi taler om vagtel,
en flok gæs og en flok løver.
Det her er kendt som "kyllinger".
Dengang i 80'erne
var Julia Child den eneste store kok, der var på tv.
Der var flere madprogrammer,
især på lokale tv-stationer over hele landet,
men ingen var blevet landskendte.
Gulerødder.
Svampe.
Sneglene kom til Amerika fra Frankrig som mad.
Tofu har ikke meget personlighed i sin rå form.
Den trænger til smag.
Wolfgang blev hurtigt anerkendt som innovatør.
-Man kan ikke lugte det på kameraet. -Vi var venner.
En dag sagde jeg til ham: "Vi synes, du skal i fjernsynet."
Jeg besluttede, at den bedste måde at få ham på tv
var at invitere direktøren i ABC til middag.
Jeg kaldte på Wolf, og han sagde: "Hvad skal jeg gøre?"
Vi satte os ned og fik en af de bedste smagemenuer nogensinde.
Og så drak vi en masse vin.
Efter middagen sagde jeg:
"Det ville være fedt at give Wolf to-tre optrædener på GMA."
Han sagde: "Det lyder som en god idé."
Fordi jeg er agent, trak jeg en serviet frem,
og skrev det hele på servietten, daterede den og fik ham til at signere den.
Og vi havde en kontrakt.
TORSDAG 31. JAN, 8.52
En af Hollywoods mest berømte kokke
er en ung mand ved navn Wolfgang Puck,
Han har lavet mad til de rige og berømte fra hele verden.
I dag skal han lave mad til os, og det er rart at have dig med.
-Mange tak. -Velkommen. Hvad laver du?
Vi skal lave en luksuriøs hamburger i dag.
-Godt. -Vi har…
At være live for første gang på landsdækkende TV var stort for mig.
Her har vi lidt blåskimmelost.
Jeg var sikker på min mad, men nervøs for kameraerne,
hvilket kamera man skal kigge på.
Okay, and you take…
Det skulle være perfekt. Så beder de mig om at komme tilbage.
Læg den i midten og luk den.
Dengang var det enkelt at definere succes,
ved at se på, hvor mange opkald der kom til netværket.
Vi sauterer dem hurtigt.
Efter den første optræden ringede vi til alle i firmaet,
og fik dem til at ringe til alle deres slægtninge.
Netværket gik amok i L.A. og New York.
Folk kimede mig ned og sagde: "Hvem er den søde lille fyr?
Jeg elsker opskrifterne, som vi har skrevet, og det virkede."
-Han eksploderede som en filmstjerne. -Hej, hvordan går det?
FREDAG 25. MAJ, 8.49
Den mest populære pizza er andepølsepizzaen.
-Sådan skal det være. -Vil du også have en?
-Ja. -Godt.
Wolf begyndte at være med i alle morgen- og aftenshows.
Hej, grøntsagerne er her. Går det godt?
Han kunne lave sjov med David Letterman.
Han kunne være sig selv, og du elskede ham.
Hvor får du dine opskrifter fra?
Jeg har lavet mad i 25 år, så det er nemt at lave…
Du er nok yngre end mig, ikke?
Meget yngre.
Journalisterne ville interviewe ham konstant.
Der var altid fotosessioner. Det var skørt.
Det er okay. Vi har nok til alle.
I midten af 80'erne tog jeg med ham til Cleveland.
Og jeg lejer en bil med Wolf,
og kvinden i biludlejningen siger til ham:
"Gud, det er Wolfgang Puck. Du er den kok."
Jeg tænkte: "Den kendte koks tidsalder er begyndt."
Goddag, frue. Hvordan går det? Wolfgang Puck.
Nej, du er ej.
Jeg var imponeret over Wolfs succes. Han blev den første stjernekok i Amerika.
Food Network støttede ham. Og det skabte en ny industri.
-Lad os grille. -Godmorgen.
Wolfgang Puck fortjener stor respekt for,
hvordan han forvandlede berømthed for kokke.
Med TV-serier og madlavningskonkurrencer. Han satte scenen for alt det.
Kokkenes Tom Cruise er Wolfgang Puck.
Hans eget bryllup var med i "De rige og berømte".
Det er en kok, vi taler om.
Derefter var der mange stjernekokke.
Men ingen så store som Wolfgang.
Nu sker det. Vi går med min gamle bil. Min limousine er klar.
Det her er Spago, den legendariske "in"-restaurant,
der er ejet, drevet og med cuisinen fra
den lige så legendariske kok, Wolfgang Puck.
Puck er et velkendt navn.
Han er uden tvivl den mest berømte og succesfulde kok i vores tid.
Min drøm var at åbne en restaurant og måske skrive en kogebog.
Og du har tjent flere penge på det, end du havde drømt om.
Ja, uden tvivl. Og jeg lever bedre, end jeg troede, jeg ville.
Men pengeaspektet er ikke det, der driver mig.
Selvom han var enormt succesfuld,
enormt respekteret,
var Wolf stadig forbløffet over sin succes.
Når man overraskede ham, kunne man se, at han var bange.
At han skulle ned i kælderen og skrælle kartofler,
at kareten når som helst ville blive til et græskar igen.
Så han satte ikke farten ned.
-Nu begynder vi. -Jeg tror, at alle de shows,
og al den omtale, der opstod, førte til en eksplosion.
Det var hektisk.
Jeres restauratør i år er Wolfgang Puck.
I hver eneste by sagde nogen: "Åbn noget her.
Arbejd sammen med os." Alle ville have et stykke af Wolf.
Johnny Carson kom ofte på Spago.
En dag sagde han: "Må jeg få nogle pizzaer med?"
Han fik 10-12 pizzaer med.
Anden eller tredje gang sagde jeg:
"Johnny, hvad gør du med mine pizzaer?"
Han sagde: "De kommer i fryseren. Jeg elskede det." Hvad pokker?
Og så startede jeg mit frysepizzafirma.
Wolfgang var den første kok siden Boyardee, der sagde:
"Hvad hvis jeg tager min mad,
og gør den tilgængelig for amatørkokke?"
Derefter blev han et brand.
-Den verdenskendte kok Wolfgang Puck. -Wolfgang Puck.
Kendiskokken Wolfgang Puck.
Hver måned
var der åbnet en ny restaurant i Californien.
Og så rundt i verden. Hvordan kunne han være overalt?
-Et smukt sæt, vi kan tale om. -Vi åbnede Spago Las Vegas,
og så begyndte vi at bygge caféer.
Tingene blomstrede og blomstrede.
Alt kørte med 160 kilometer i timen.
Alt var en kæmpe succes. Bedre end mine største drømme.
Men jeg følte stadig, at der manglede noget.
Dejligt at have dig her i Atlanta.
I Atlanta. Du har så travlt. Du har frysepizza.
Du har 63 restauranter og alt det her.
Du har en ny baby på fire måneder.
Det holder mig beskæftiget og ude af problemer.
Det gør det vel.
Da jeg tænkte på at blive far,
og hvordan jeg skulle behandle mine børn, blev jeg så nervøs.
Jeg vil ikke være som min stedfar.
Men Barbara havde altid ønsket sig en familie.
Da vi fik vores første barn, var jeg allerede 40 år.
Et par år senere fik jeg endnu et barn.
Men jeg ekspanderede også helt vildt.
Fordi vi opbyggede en forretning, og han altid var så nervøs for,
at tingene ville gå galt,
var det primært mig, der tog mig af børnene.
Han var altid på restauranterne.
Nogle aftener tænker jeg: "Jeg bør ikke være på restauranten.
Jeg burde være hjemme med min søn."
Men jeg tror, vi prøver at jonglere begge dele,
at være sammen med ham og bruge tid på restauranten,
for vi føler, at restauranterne også er vores børn.
Jeg følte, at han var alt for hængt op.
Jeg prøvede at få ham til at fokusere på mindre,
men han gjorde, hvad han ville.
Han prøvede at gøre alt.
Hvor meget er du i køkkenet?
Er der dage, hvor du ikke selv laver mad?
Nogle gange må jeg tale med revisorer
-og advokater og… -Journalister.
Ja, og det er nok min værste dag.
Da jeg var barn, arbejdede min far altid.
Jeg kan huske, jeg gik i skole og gik på Spago
fire aftener om ugen til middag, så jeg kunne have en familiemiddag.
Det var svært at se ham.
Jeg fik ikke hans opmærksomhed,
fordi han havde travlt med dit og dat.
Jeg sagde: "Hvis du vil have et forhold og lære dine børn at kende,
skal du være der nogle gange."
Jeg har noget nyt til dig på kontoret.
Hvad er det?
Din idé om et plaisanteri og min idé om et plaisanterie
er to forskellige ting, så…
At arbejde med Wolf og Barbara,
jeg har vist aldrig arbejdet med sådan et hold før.
Sammen skabte de to noget,
som ingen andre havde gjort før.
Men dengang var journalister så fascinerede af Wolfgang,
og hans vindende personlighed gjorde det svært for Barbara,
at hun arbejdede lige så hårdt som Wolfgang og ikke fik opmærksomhed.
Jeg tror, det sled hende ned.
SKILSMISSE SÆTTER PUCKS IMPERIE AF RESTAURANTER I LIMBO
Som barn forstod jeg ikke, hvad skilsmisse var.
Jeg forstod ikke, at min far ikke længere ville være i huset.
Indtil jeg kom i skole den første dag i anden klasse,
og min mor fulgte mig i skole og vendte mig rundt,
og hun var meget alvorlig et øjeblik.
Hun sagde: "Hvis nogen siger noget om dine forældre
eller hvad der sker derhjemme, så sig ikke noget til dem.
Det behøver du ikke. Bliv ikke vred på dem.
Lad det ligge, og så kan vi tale om det."
FÅR HVER ET STYKKE AF PUCKS PIZZA-IMPERIUM?
Det var hårdt, da vi blev skilt.
Barbara støttede mig altid.
Hun troede altid på mig.
Jeg sad ofte på Spago og kiggede ud af vinduet
og spurgte mig selv, "Hvem er jeg?"
Er jeg kok?
Er jeg en restaurant?
Er jeg en karakter?
WOLFGANG PUCK ORGANISK SIGNATURE TORTILLA
Er jeg en fyr, der aldrig har nok?
-Her er koldt. -Ja. Meget koldt.
Jeg ville ikke her. Det er for koldt for mig.
De er…
Derfra er de fra godset, og det er landmanden.
-Ja. -Bonden.
Og det er vores.
Hvor var du i 1970, da bedstemor døde?
-I Baumanière! -I Baumanière.
Ja.
-Men vi kunne ikke få fat i dig. -Ja.
Vi vidste, at du var i Baumanière, men…
-Det var svært med telefonen. -Da der ikke var en telefon, og du…
-Ja. -Vi kunne ikke få fat på dig.
Jeg tror, at jo ældre mennesker bliver,
desto mere kigger de tilbage.
Jeg tror, han ved, hvad han har gjort galt,
og hvad han skal ændre.
Hele mit liv har jeg frygtet fiasko.
Jeg var bange for at gå baglæns.
Jeg har altid ønsket at få succes.
Gøre mere, og gør det bedre.
Men i sidste ende
vidste jeg ikke, hvem jeg var, eller hvad det skulle til for.
Vores barndomsminder er fysiske minder.
Minderne fra Østrig er en del af hans DNA.
Ikke alle er gode minder.
Men en del af mig følte, at ved at gøre det,
ved at lave mad, omskriver du måske din historie.
Wolfgang begyndte ikke, fordi han vidste, han ville få et madfirma
og et tv-program og restauranter i hele verden.
Han startede, fordi han elskede at lave mad. Det var hans liv og passion.
Jeg tror ikke, han har tilgivet sin stedfar.
For mig er det vigtigt, at Wolfgang lærte at leve med det,
og at han kan give slip på det, der sårede ham og vejede tungt på ham.
Jeg har brugt hele mit liv på at hade min stedfar
og prøve at modbevise ham.
Men når jeg ser tilbage, tænker jeg nogle gange,
at det måske gjorde mig stærkere.
Jeg indså, at jeg ikke flygtede fra noget.
Jeg gik efter det, jeg elsker at lave.
Vi begår alle fejl i livet.
Når jeg ser tilbage og tænker: "Jeg burde og kunne",
så kommer jeg ingen vegne.
Jeg synes bare, at hvis man bruger tid på at tale om fortiden,
glemmer man at tale om fremtiden.
Hvad er mulighederne? Hvad kan vi gøre nu?
Så da jeg flyttede Spago fra West Hollywood til Beverly Hills,
sagde jeg: "Hvad gør vi anderledes? Jeg må gøre noget anderledes."
Da jeg gik på Ma Maison, lavede vi moderne fransk mad.
Jeg åbnede Spago, en blanding af Californien.
Chinois var asiatisk.
Men jeg forelskede mig i madlavning i Østrig.
Men jeg har aldrig lavet østrigsk mad.
Jeg sagde: "Ved du hvad? Jeg sætter noget østrigsk på menuen."
Som barn kan jeg huske min mors wienerschnitzel.
Hun lavede en suppe med leverdumplings, som jeg elskede,
eller palatschinken eller kaiserschmarrn.
Det er de ting, jeg husker bedst fra vores familie,
den positive del af vores familie.
Vi har alle smagen af vores barndom i hovedet.
Og da han lavede menuen på Spago Beverly Hills,
var det sådan: "Nu laver jeg den her ret,
og jeg er ligeglad med, om det passer til resten af Spago-menuen.
Jeg sætter den på."
Vi bestiller det hele tiden, for det er fantastisk.
Wolfgang gør så mange ting.
Men jeg vidste, at han aldrig havde det bedre
end i sin kokkejakke foran komfuret.
Så føler Wolfgang sig som Wolfgang.
Wolfgang gør størst indtryk på madlavningen.
Der er varme, hvor end han er.
Han genererer det bare. Han går ind i et rum, og lyset tændes.
Folk siger, at mad er medicin. For Wolf er mad kærlighedens kanal.
Til min store overraskelse var wienerschnitzlen en stor succes.
Alle elskede det.
På en måde mindede det mig om, at for mig er mad familie.
Mit mål i livet er at gøre folk glade.
Det er interessant, hvordan vi lever vores liv.
Vi glemmer, hvor kort den er.
Så nu er jeg lidt mere nærig med tiden.
Og hvorfor det?
Jeg har kun så mange somre tilbage.
Hvordan går det?
-Godt. Ja. -Godt. Ja.
Hvad skal vi have? Brød?
-Brød, brioche. -Brioche.
Ja!
-Hej. -Hvad laver vi?
Vi laver store chokoladesmåkager.
-Men de skal være meget mørke. -Ja.
-Ikke flere hvide småkager. -Ingen hvide småkager.
Ja.
Når folk spørger, hvad jeg er mest stolt af,
er det udholdenhed.
Hvordan er tunen? Giv mig lidt af det.
Det kræver hårdt arbejde at holde gang i forretningen i så mange år.
-Gør det ikke, når du laver mad. -Ja.
Vi er nødt til at fortsætte med at ændre os.
Og jeg tror på, at vi ofte får nye idéer fra de yngre.
Nu har jeg den glæde og luksus at have så mange talentfulde, unge kokke,
som min søn Byron.
-Kommer du ægget i? -Ja.
-Lad os det. -Okej, her, jeg hjælper dig.
Tak.
-Forhåbentlig uden skaller. -Perfekt.
Jeg begyndte at arbejde på Spago som 13-årig og skrællede kartofler.
Og at se ham der som leder var fantastisk for mig at se som barn.
Jeg ville gøre alt, hvad han gjorde.
Jeg følte mig godt tilpas i dette miljø,
og det føltes som noget, jeg kunne
virkelig give alt til og bruge resten af livet på.
-Det er godt, ja? -Ja.
-Lidt mere. -Ja, gør den dejlig sprød.
Ja.
Nu kan jeg være lidenskabelig, ikke kun om det samme,
men jeg får hjælp af en af verdens bedste lærere.
Det minder mig om den lyd, min mor lavede.
Ja.
Byron vil virkelig gerne være i branchen.
Jeg tror ikke, der kunne være større glæde for Wolf end det,
at have en søn der vil følge i hans fodspor.
Det er stort for ham.
Hygger vi os, folkens?
-Det gør vi. -Så godt.
Går det godt?
Som ung kok var jeg så opslugt af mit job,
at blive succesfuld, at jeg forsømte min pligt som far.
Men nu er det godt at arbejde med min søn i branchen.
For en far er der intet bedre end at se sine børn få succes.
-Nej, seriøst. -Læg skærebrættet der.
Hvem vil være souschef, for jeg hader at hakke løg.
Who wants to be my sous-chef, because I hate cutting onions, seriously.
-Det gør jeg. -Det er den bedste brug af Wolfgang Puck.
-Præcis. Skær to løg. -Godt.
Se der, jeg hakker løgene.
Jeg synes, det skal være mig.
Du starter med spidsen på brættet.
Det gør det rigtig nemt.
-Si, señor. -Ja, brug den.
Men det smager godt.
Når jeg tænker på, hvad jeg kunne have gjort anderledes?
Jeg ville være mere sammen med familien.
Jeg gik glip af mine børns opvækst.
Du skal gøre det om søndagen. Heldigvis har jeg…
-Det er godt. -Jeg behøver ikke meget.
-Det er fint. -Nej, tag ikke min ost. Hey.
Men nu er jeg gift med Gelila, og vi har to små drenge.
-Nu ved jeg, hvor dyrebar tiden er. -Ingen kys.
Klar til at spise?
-Skål for mine drenge. -Skål.
-Flot, Byron. -Skål, herre.
-Skål. -Skål.
I sidste ende må man leve efter et eksempel.
Wolfs erfaring drev ham mod kærligheden,
for at finde sammen som familie og blive den person, han vil være.
At han kan påvirke ikke kun sine børn,
men også alle, der kan klare udfordringer.
Det er en smuk historie.
Der er ikke bedre eksempler på at komme fra ingenting
og bygge noget utroligt end Wolfgang Puck.
Den egentlige morale i Wolfs historie er at tro på sig selv.
Vid, hvad du er god til. Tag chancer, så får du succes.
I dag er der hundredtusinder,
hvis ikke millioner af mennesker, der arbejder i køkkener,
som stræber efter at blive Wolfgang Puck, og som får viljestyrke af hans historie.
Det vigtigste, Wolfgang lærte mig,
er ikke at være bange.
Hans dedikation og villighed til at ofre sig gjorde ham til den, han er.
-Vi må læne os fremad. Det er meget varmt. -Kniven er.
Det er varmt.
Wolfs arv er i sig selv kærlighed.
Hvis man følger sit hjerte og sit sind, og hvis man elsker sit arbejde…
Det er et godt liv.
Jeg mener virkelig, at vi skal have et formål i livet.
Intet kommer let, men hvis man tror på noget,
må man følge sine drømme.
Jeg håber, jeg ender med at gøre det, jeg elsker,
indtil min sidste vejrtrækning.
Tekster af: Anders Normann Andersen