Downloaded from YTS.MX
DISNEY+ ESITTÄÄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Mitä kuuluu? -Pitkästä aikaa.
Kaikilla on nyt harmaita hiuksia.
-Miten se tapahtui? -Niin. Olet laihtunut.
Haluan näyttää sinulta.
Oletko maistanut tätä? Erinomaista.
Ravintola-ala on kova ala.
Niin, ei ole helppoa pysyä alalla, koska pitää muuttua.
On tehtävä töitä enemmän kuin koskaan.
Ennen maailma liikkui hitaasti.
-Nyt se etenee liian nopeasti. -Se käy ylikierroksilla.
En halua puhua menneistä liikaa,
koska alan miettiä, paljonko aikaa on jäljellä.
Tässä iässä pitäisi varmaan sanoa: "Wolfgang, hidasta ja ota rauhallisesti."
Mutta asia on päinvastoin.
Nuorena kokkina mentorini sanoi:
"Wolfgang, sinulle tulee paljon mahdollisuuksia.
"Mutta tilaisuudet ovat kuin junia rautatieasemalla.
"On hypättävä junaan -
"ja toivottavasti se vie oikeaan suuntaan,
"toivottavasti se vie sinut sinne, minne haluat."
Olen elänyt elämääni siten.
Seuraava vieraamme on maailman parhaimpia kokkeja,
ja hänen ravintolansa kuuluvat maailman parhaimmistoon.
Toivottakaa tervetulleeksi ystävämme ja suurkokki Wolfgang Puck.
Wolfgang oli epäilemättä ensimmäinen julkkiskokki.
Hei, kaikki. Miten menee?
Oho! Katso, miten kaunista.
Hänellä on paljon erilaisia ravintoloita.
Kaikki hänen myymänsä tuotteet -
saavat totta puhuen nykyään pääni pyörälle.
Hyvää iltapäivää. Onko valmista?
-On. -On.
-Mitä teemme? -Suurin väärinkäsitys Wolfista on se,
että hän on julkkiskokki, joka ei osaa kokata.
Hyvä on. Joko agnolotti on valmis?
Mikään ei voisi olla kauempana totuudesta.
Hyvä.
Wolf on kalifornialaisen keittiötaidon huipulla.
Hän on tämän maanosan ruokailutapojen perustaja.
Spago on kaikkien tuntema ravintola.
Kun Wolf avasi Spagon, hän muutti amerikkalaisten ruokailutavan.
Hän laittoi pizzoja hienon ravintolan ruokalistalle.
Se oli vallankumouksellista.
Laita ne tulille. Tarvitsemme niitä 20 hengelle.
Yksi Spagon suurimmista innovaatioista oli avokeittiö.
Se laittoi kokin esille, koska se, mitä keittiössä tapahtuu,
on yhtä tärkeää kuin se, kuka istuu tuolille.
-Menen ruokasaliin, jooko? -Selvä.
-Nähdään pian. -Hyvä on.
Hei, mitä kuuluu? Mitä kuuluu?
Wolf toi kokin parrasvaloihin, jotta hänestä puhuttaisiin -
ja kirjoitettaisiin.
Hän muutti yleisön käsityksen siitä, mikä kokki on.
Sinun pitää maistaa agnolottia ja tryffeleitä.
Hänen elämänsä on mahdollisuuksien hyväksymistä.
Pitää käyttää kaikki mahdollisuudet parhaansa mukaan.
Wolfgangilla ei ole päämäärää. Ehkä hän jatkaa sen takia.
Hän ei ole vielä tajunnut, mikä päämäärä on.
ITÄVALTA
Hei! Kuka siellä?
-Minä tässä. Muistatko minut vielä? -Hei! Tervetuloa.
WOLFANGIN SISKO
Päivää.
-Olet laihtunut. -Niin.
-Olet laiha. -Niinkö?
Siksi toin sinulle syötävää.
-Mitä? -Jälkiruokaa.
-Kiitos paljon. -Juuri niin.
-En joudu tekemään sitä itse. -Aivan.
Kiitos paljon. Minullakin on sinulle yllätys.
-Ei. -Kyllä. Tein juustomykyjä.
Juustomykyjä? Niin kuin äitimme teki?
Kyllä. Kuten äitimme. Tule. Juustomykyjä.
Sama mykylauta kuin äidillämme.
-Eli niiden täytyy olla yhtä hyviä. -Pakko olla.
On nälkä!
Jospa laskisimme ne nyt veteen.
-Eikö sen pidä kiehua? -Poreilla.
-Poreilla. Se ei saa kiehua.
-Hienoa. -Poreilla.
Keittokirjani ovat täällä. Melkein kaikkiko?
-Niin. -Sinulla on ne kaikki.
Minulla on ne kaikki.
Lapsena -
keittiö oli ainoa paikka, jossa tunsin olevani turvassa.
Vartuin köyhissä oloissa.
Talossa ei ollut juoksevaa vettä. Meillä ei ollut vessaa.
Mutta sunnuntaisin autoin äitiäni tekemään wieninleikettä lounaaksi.
Ehkä perunamuusin kera.
Se oli lempipuuhaani.
Lapsena -
Wolfgang oli aina keittiössä isoäitini tai äitini kanssa.
Hän katseli heidän kokkaavan ja auttoi aina vähän.
Siellä hän -
saattoi paeta isäpuoltaan -
ja löytää hyväksyntää.
Wolf oli avioton lapsi.
Hänen äitinsä oli kyläläinen pikkukaupungissa Itävallassa.
Wolfin synnyttyä hän nai kaivosmiehen,
joka pahoinpiteli Wolfia, Wolfin siskoa ja tämän äitiä.
Elämä isäpuoleni kanssa oli rankkaa.
Hän terrorisoi meitä.
Hän haukkui laiskaksi ja hyödyttömäksi.
Hänen äänensä kalvoi mieltäni.
Muistan olleeni kahdeksan tai yhdeksän,
kun hän tuli kotiin kännissä -
ja sanoi: "Mene metsään ja poimi keppisi."
Tunsin, että jokin sisälläni kutistui.
Sanoin: "Haluan pois täältä."
VUOSITTAINEN OSCAR-GAALA
Olen Wolfgang Puck. Olen kuuluisalla punaisella matolla -
juhlistamassa Hollywoodin tärkeintä iltaa, Oscar-gaalaa.
-Onnittelut. -Kiitos paljon.
Hyvää ruokaa.
Tämä on esimakua Wolfgang Puckin ruoista.
Suklaa-Oscarit on päällystetty 24 karaatin kullalla.
Hyviä uutisia. Nemo löytyi.
Huono uutinen on, että se on Wolfgang Puckin leivonnaisessa.
Kun aloin kirjoittaa ruoasta 70-luvulla,
kokin työ oli raatamista. Se oli kamalaa työtä.
Ravintolan omistajat tiedettiin.
Harvoin tiedettiin, kuka kokkasi.
Wolf muuttaa tilanteen täysin.
Kun hän avasi Spagon,
Wolfgang Puck teki jotain, mitä kukaan ei ollut ennen tehnyt.
Julkkikset viihtyivät siellä.
Olin nuori agentti 80-luvulla.
Aina kun soitin asiakkaalle ja annoin heidän päättää, minne mennä,
vaihtoehdot yksi, kaksi ja kolme olivat Spago.
Ravintola avattiin kuudelta, ja se oli tupaten täynnä siitä asti -
ja viimeinen varaus oli klo 23.00.
Katsoin varaukset ja järjestin pöydät.
Etuosassa oli parikymmentä pöytää Sunsetin suuntaisesti.
B- ja B-miinus-pöydät olivat länsipuolella.
A-pöydät olivat itäpuolella. Se oli parasta aluetta.
Luin Hollywood Reporteria pysyäkseni kärryillä.
Jos jotain tapahtui ja tiesi, ettei joku ollut enää vaikutusvaltainen,
niin hän menetti arvoasemansa.
Ohjasin Sean Pennin kakkospöytään, Steven Seagalin pöytä 20:een,
Arnold Schwarzenegger tänne, Tony Curtis tuonne,
Tom Cruise tuonne ja Paul Newman tuonne.
Kerran Michael Caine, Sean Connery ja Sidney Poitier saapuivat.
Heillä oli kuuden hengen pöytä keskellä salia.
Kukaan heidän lähellään ei lähtenyt. Sitä tapahtui jatkuvasti.
Koska julkkikset rakastivat Spagoa,
niin hän tutustui kaikkiin filmitähtiin ja ohjaajiin,
ja käsitys keittiömestarista alkoi muuttua.
Hyvää yötä.
Se on "Mittagskogel".
Eli "Mittag" on keskipäivä.
Se on siis keskipäivän vuori, koska kesällä -
aurinko on sen yläpuolella kahdentoista aikaan.
Tuo on se pieni saari, jonne uimme -
tuolta hotellilta.
HOTELLI LINDE
Kun muistelen lapsuuttani täällä,
se on todella vaikeaa.
Aloin pitää ruoanlaitosta -
ja halusin päästä pois kotoa.
Kun pääsin koulusta 14-vuotiaana,
äitini löysi minulle töitä kokin oppipoikana.
Olin innoissani, mutta isäpuoleni sanoi: "Palaat kuukauden päästä,
"eikä sinusta koskaan tule mitään.
"Jos olet tosimies, pysy poissa keittiöstä."
Silloin päätin todistaa, että hän oli väärässä.
Työni oli kuoria perunoita ja siivota keittiötä.
En kokannut, mutta oli kiva olla siellä.
Kaikki katsoivat ihmeissään: "Mitä tuo poju tekee täällä?
"Hänen pitäisi olla koulussa."
Pelkäsin mokaavani ja joutuvani kotiin.
Se oli suurin pelkoni.
Sitten eräänä päivänä kesken lounaan meiltä loppui perunamuusi.
Lounaan jälkeen kokki kutsui minut luokseen -
ja sanoi, etten kelpaa mihinkään.
Hän paasasi, että miksi minut palkattiin. Muistan hänen punaiset kasvonsa.
Hänellä oli valtava maha, ja hän huusi minulle.
Olin pienikokoinen, 43-kiloinen lapsi.
Hän erotti minut ja heitti ulos ravintolasta.
Sanoin mielessäni: "En voi mennä kotiin."
En todellakaan halunnut isäpuoleni sanovan:
"Mitä minä sanoin? Olet palannut."
Silloin oli jo melkein pimeää.
Kävelin Drava-joen ylittävälle sillalle.
Seisoin siellä ja katsoin alas hyvin pimeään jokeen -
ja tuumailin, miten kotona altistun negatiivisuudelle.
Tunsin, ettei minusta ole mihinkään.
Nyt se tapahtui taas.
Ehkä en kelpaa mihinkään.
Ehkei minun pitäisi olla täällä.
Ehkä se on ratkaisu.
Seisoin siinä noin tunnin.
Yhtäkkiä päätin, etten halua luovuttaa.
Menen huomenna katsomaan, mitä tapahtuu.
Seuraavana aamuna klo 6.30 palasin hotellille.
Kokki alkoi huutaa minulle:
"Sanoin, ettet sovi mihinkään. Mene kotiin."
Sanoin, etten mene kotiin.
Iskin kantapääni lattiaan, ja kun he yrittivät tarttua minuun,
vastustelin ja sanoin: "En lähde."
Hän ei tiennyt mitä tehdä.
Hän soitti hotellin omistajalle.
Omistaja sanoi: "Jos hän haluaa jäädä tänne,
"voin lähettää hänet toiseen hotelliin."
He omistivat pienen hotellin nimeltä Park Hotel.
Katsotaan, miten käy.
Ajattelin: "Voi luoja, taivaasta putosi lahja."
Opin, ettei mikään ole helppoa. Mutta luovuttaminen ei ole vaihtoehto.
-Kuka teki oliivileivät? -Minä.
-Mitä? -Minä.
-Hyvää työtä. -Kiitos.
-Onko tuo alku- vai pääruoka? -Alkuruoka.
Spagossa tehtiin alkuaikoina savulohta -
briossin ja tillikreemin kera. Se oli hyvin suosittua.
Eräänä päivänä ravintolassa piti kiirettä. Briossi loppui.
Yhtäkkiä Joan Collins tuli sisään.
Hän oli television suurin tähti,
ja hän halusi aina savulohta. Mietin, mitä antaisin hänelle.
Meillä ei ollut patonkeja eikä muutakaan leipää.
Eikä Joan Collinsia kannata suututtaa.
Levitin pizzataikinan.
Lisäsin hienonnettua sipulia ja paistoin muutaman minuutin.
Laitoin siihen tillikreemiä.
Leikkasin savulohen todella ohueksi.
Pari nokaretta kaviaaria ja ajattelin: "Tämä on täydellistä."
Parhaan ruoan tekee joku, joka tietää säännöt -
ja voi sitten rikkoa ne.
Kiinnostavaa savulohipizzassa oli se,
että siitä puuttui tomaattikastike ja juusto.
Yksinkertaiselta kuin se kuulostaakin,
niin kukaan ei ollut ennen tehnyt sellaista pizzaa.
Kun Wolfgang Puckilta kysyy ruoasta,
ei ehkä ymmärrä vastausta, mutta siitä pitää varmasti.
Ruoan suhteen Wolf oli aina halukas -
etenemään eri suuntaan ja ottamaan isoja riskejä.
Chinois-ravintolassa hän halusi käyttää ranskalaisia tekniikoita -
täydentämään kiinalaista ruokaa.
Fuusio alkoi siitä.
Wolfin kiinalainen kanasalaatti Chinoissa synnytti mullistuksen -
aasialaisen kanasalaatin suhteen.
Supermarketista voi löytää pussitettua aasialaista kanasalaattia.
Hän teki niin.
Teen kiinalaista kanasalaattia.
Erinomainen kiinalainen kanasalaatti.
Joskus keksinnöt tulevat yllättäen.
Yhtäkkiä tarpeen edessä syntyy jotain hyvää.
Minulla kävi tuuri, kun sain töitä Park Hotelista.
Aloitin leikkelemällä ranskanperunoita ja kuorimalla sipuleita.
He näyttivät, miten pannukakut tehdään.
Pikkuhiljaa aloin kehittyä.
Ole hyvä. Tässä wieninleike.
-Kiitos. -Bon appétit.
Kiitos.
Vähän vain.
Olin ylpeä itsestäni,
kun sain lämmittää herneitä tai porkkanoita,
tai tehdä kanakeittoa.
Se sai minut tuntemaan oloni hyväksi.
Noin 2,5 vuoden harjoittelun jälkeen -
ranskalainen ravintolaväki Dijonista -
saapui kokkaamaan hotellille viikon ajaksi.
He tekivät asioita, joita en ollut nähnyt.
Ranskalainen keittiö inspiroi minua niin paljon,
että minun piti mennä Ranskaan kokemaan ja oppimaan se.
Olin 19-vuotias aloittaessani Baumanièressa,
kuuluisassa kolmen tähden ravintolassa Ranskassa.
PROVENCE, RANSKA
Siellä oli viisi ranskalaista kokkia. Olin paikan nuorin,
enkä puhunut ranskaa. Se oli aika rankkaa.
Meillä oli valtava maatila ja kuusi puutarhuria.
He toivat laadukkaimpia vihreitä papuja, aprikooseja tai meloneja.
Käytimme vain parhaita aineksia.
Maut tuntuivat niin mahtavilta, etten ollut koskaan kokenut sellaista.
Kuin taivaat olisivat avautuneet.
Omistaja Raymond Thuilier oli perfektionisti.
BAUMANIÈREN OMISTAJA
Eräänä päivänä hän teki kastikkeen ja käski maistaa sitä.
Maistoin sitä ja sanoin: "Lisäisin sitruunamehua ja pippuria."
Hän sanoi: "No, laita niitä sitten."
Hän maistoi sitä ja sanoi: "Hyvä, paljon parempi."
Hän sai minut tuntemaan oloni arvokkaaksi.
Hän sai minut tuntemaan, että pystyn siihen yhtä hyvin kuin muutkin keittiössä.
Sen jälkeen Raymond Thuilierista tuli mentorini.
Sanoin: "Haluan olla kokki, kuten hän."
LA NAPOULE, RANSKA
Kun tulin Ranskaan, aloin edetä elämässäni -
koko ajan ylöspäin.
Ajattelin aina tulevaisuutta.
Olin yhä vihainen isäpuolelleni,
enkä halunnut olla missään tekemisissä hänen kanssaan.
En puhunut perheelleni puoleentoista vuoteen.
En kirjoittanut kirjettä tai mitään.
Halusin olla mahdollisimman kaukana kotoa.
Kun hän lähti Ranskaan, äidillämme oli hyvin vaikeaa,
kuten myös isoäidillämme.
Kun isoäiti oli kuolemaisillaan ja sairaalassa,
emme kuulleet Wolfgangista. Emme tienneet, missä hän oli.
Isoäiti itki ja sanoi:
"Haluan vain nähdä rakkaan Wolfgangini uudestaan."
Emme tienneet, milloin näkisimme hänet taas.
Eräänä päivänä Baumanièressa astianpesijä sanoi:
"Kuuntelen radiota,
"ja Itävallan lähetystö Pariisissa etsii sinua.
"Kukaan ei tiedä, missä olet.
"He luulevat sinun kuolleen."
Kirjoitin äidilleni: "Tiedät, että olen Provencessa.
"Viihdyn täällä, ja kaikki on hyvin. Älä huoli."
Tuntui pahalta jättää perhe, mutta sanoin:
"Ihan sama, mitä tapahtuu. En palaa koskaan kotiin."
Jokainen lapsi unelmoi Amerikkaan pääsystä.
USA:ssa kaikki ovat rikkaita. Kaikilla on Cadillac.
Tulin 24-vuotiaana Kaliforniaan.
Minulla oli vähän rahaa.
Löysin asunnon vanhainkodista Bunker Hillistä -
ystäväni Guyn kanssa.
Portaissa oli torakoita ja kaikkea,
mutta mitä 80 dollarilla haluaisi?
Sain töitä ravintolasta. Minä olin yökokki.
Se oli Baumanièren vastakohta.
Kaikki piti tilata pakastettuna, tuoreita raaka-aineita ei ollut.
Pihvit palasivat aina keittiöön, koska ne eivät olleet tarpeeksi kypsiä.
Sanoin: "En kuvitellut mitään tällaista.
"Tämä on kamalaa."
Tämä on taikuri Henry. Tässä on pakasteiden taikaa.
Lapset tarvitsevat usein välipaloja, kuten Twinkiesejä.
Ne auttavat lasta kasvamaan.
Seis! Ei tarvitse kuoria sipuleita tai koskea valkosipuliin.
Taste Tap -painallusruoat ovat saapuneet.
On vaikea muistaa, millaista ruoka oli Amerikassa 70-luvulla.
Meitä hävetti.
Pidimme amerikkalaista ruokaa hampurilaisina, hodareina,
emme minään hyvänä.
Ihmiset olivat tottuneet mauttomiin tomaatteihin -
ja tuotteisiin, joissa ei ollut makua eikä aromia.
Ranskalaiset kokit tulivat sanomaan:
"Voi luoja, joudun tuomaan kaiken Ranskasta."
PIHVIRAVINTOLA
Siihen aikaan ravintoloissa oli vain kastiketta ja lihaa.
Ehkä liekehtivä jälkiruoka tai jotain.
Ruoka oli jämähtänyt jumiin.
Työskenneltyäni kaksi kuukautta keskustan ravintoloissa,
kävelin eräänä päivänä hakemaan espresson.
Yhtäkkiä näin ystäväni Pariisista -
ja kysyin: "Mitä hittoa teet täällä?"
Hän sanoi olevansa töissä ravintolassa nimeltä Ma Maison.
Omistaja on La Tour d'Argentin omistajan veljenpoika.
Se oli kolmen tähden ravintola Pariisissa.
Ajattelin, että se lienee upea ravintola.
Ehkä voit auttaa minua löytämään töitä.
Hän hankki minulle kokin työn Ma Maisonista.
Olin innoissani. Mutta ensimmäisenä päivänä saapuessani -
näin lattialla tekonurmea ja muovituoleja.
Ei edes jäähdytyssäiliöitä. Ulkona oli jääkaappeja jonossa.
Sanoin: "Voi luoja, hän on La Tour d'Argentin omistajan veljenpoika."
PATRICK TERRAIL JA MA MAISONIN NOUSU
Patrick oli ylimielinen.
Hänellä oli aina hieno puku, jossa oli neilikka.
Hän sanoi, että hänellä on Los Angelesin paras ravintola, mutta se ei ollut mitään.
Vuosien 1979 ja 1980 välillä ravintoloitsija luuli olevansa huipulla.
Ja kokki oli työläinen, joka raatoi keittiössä. Uhrattavissa.
Ma Maison oli visioni, taiteeni, tuotantoni ja elokuvani.
Kun palkkasin Wolfin,
hän ei tiennyt, millaista oli kokata amerikkalaisille.
Aloin työskennellä siellä.
Kaksi viikkoa myöhemmin näin mitä huonoimman arvostelun.
YLIKYPSÄ, RASVAINEN, PALANUT
MITEN AVATA RAVINTOLA ...JA MITEN EI
Patrick erotti kokin.
Hän sanoi: "Wolfgang, ota ravintola haltuusi ja ole sen kokki."
En voinut uskoa sitä. Mutta Ma Maisonilla oli huono maine.
Kun katsoin jääkaappiin,
tarjolla oli vain pakastelihaa.
Sanoin, etten voi kokata niin.
Kun sain työn, ihmiset nauroivat sille,
koska kukaan ei käynyt Ma Maisonissa.
Kaikki sanoivat: "Teit virheen, kun menit siihen ravintolaan."
Monet luulevat, että ruoho on vihreämpää muualla.
He sanovat: "Minulla on ongelma. Heitetään pyyhe kehään ja lopetetaan."
Mutta minusta ruoho on vihreämpää siellä, missä sitä kastellaan eniten.
Jos näkee vaivaa, asiat voivat vain parantua.
Kun aloitin Ma Maisonissa, ruoka oli kamalaa.
Kysyin, miten se korjataan.
On aloitettava parhaasta tuotteesta eikä sitä saa pilata.
32 kilometriä San Diegosta pohjoiseen sijaitsee vaatimaton koju.
Hienot autot jonottavat kojulle kuutena päivänä viikossa.
Tarkoituksena ostaa Tom Chinon tuotteita,
huolella kasvatettuja hedelmiä ja vihanneksia.
Kun kävin ensi kertaa Chino Farmilla Rancho Santa Fessä,
näin kaikki ne vihannekset, silmäni syttyivät ja sanoin:
"Voi luoja, tämä on yhtä hyvää kuin Baumanièressä. Voin kokata näillä."
Wolf oli ensimmäinen L.A:ssa, joka löysi Chino Ranchin.
Hän alkoi käyttää heidän upeita raaka-aineitaan.
Yhtäkkiä hän tarjoilee yksinkertaista, uskomattoman maukasta ruokaa.
Hän tekee salaatteja, ja tomaatit ällistyttävät väkeä.
Se oli uutta.
Ainesosien laadusta tuli tärkeä osa ruokaa Ma Maisonissa.
-Missä tonnikalamme on? -Hän kävi päivittäin kalatorilla.
Hän teki viikoittain yli kahden tunnin matkan hakeakseen vihanneksia.
Se oli ainutlaatuista.
Hän näytti, miten amerikkalaista ruokaa tehdään uudella tavalla.
Hän kokosi kaiken yhteen ja esitteli Kalifornian lautasella.
Upeaa ruokaa, johon ihastuu. Hyvää ruokahalua.
RAVINTOLA-BISTRO
Ensimmäiset puoli vuotta olivat vaikeita, mutta tein kovasti töitä.
Vähitellen ravintola alkoi parantua.
Olin ylpeä siitä.
MA MAISON TODELLINEN LOUNASPAIKKA
Pöydän saaminen ravintolassa oli lähes mahdotonta.
Wolf oli keittiössä, eikä häntä nähty.
Hän teki ruokaa, jota kukaan meistä ei ollut ennen syönyt.
Ravintola pyöri kuitenkin Patrick Terrailin ympärillä.
Hollywoodin Ma Maisonissa on hyvää ruokaa ja salainen puhelinnumero.
Se on unelmatehtaan kuumimpia lounaspaikkoja,
eikä ketään kiinnosta, että ruokailutila on entinen parkkipaikka,
jota peittää tekonurmi.
Se on niin suosittu, että julkimot kilpailevat pöydästä -
ja kaikki haluavat ystävystyä tarjoilijoiden kanssa.
Oli hullua olla töissä Ma Maisonissa.
…sitten hummeri.
Heräsin aikaisin, kävin torilla,
ostin tuoreita aineksia ja ajoin Ma Maisoniin.
Olin töissä viidestä iltapäivällä kahteen tai kolmeen aamulla.
Tiesimme klubeja, jotka alkoivat avautua aamukahdelta,
ja vietimme niissä aikaa, kunnes koitti jälleen aamu.
Eräänä iltana menin tanssimaan tytön kanssa. Hän kysyi, mitä teen työkseni.
Sanoin: "Olen kokki." Hän katsoi minua: "Kokki?"
Kappale päättyi,
hän jätti minut tanssilattialle ja käveli pois.
Mietin, mitä olin tehnyt.
En edes kävellyt hänen varpaillaan.
Siitä lähtien, kun menin klubille,
sanoin olevani kilpa-ajaja Euroopassa.
Lisätään maito keltuaisten joukkoon...
Opetin silloin kokkausta Ma Maisonissa.
Eräänä päivänä katsoin ylös tehdessäni voikastiketta,
ja Barbara istui takapenkillä. Hän naposteli.
Kävelin tunnille ja istuin alas.
Wolf nosti katseensa ja huomasi minut.
Hänellä oli iso voitukko käsissään.
Hän pudotti sen lattialle.
Sen jälkeen asiat etenivät nopeasti.
Barbara oli kaunis nainen.
Hän oli seurallinen, fiksu ja lahjakas.
Hän oli herttainen ja keskittynyt työhönsä.
Hän oli tavallaan myös tavoittamattomissa.
Perusvitsi oli, että jos pukeutuisin pikkuporkkanaksi,
saisin enemmän huomiota. Mutta pidän haasteista.
Barbara kannusti Wolfia eteenpäin.
Wolf oli nero ja kokki.
Mutta Barbara näki sen ja sanoi: "Älä vähättele itseäsi.
"Olet mahtava."
Voilà, se alkaa ruskistua.
Pitäisikö nahka aina laskea ensin?
-Onko sillä väliä? -Nahka ensin.
Wolfgang kertoi minulle aina unelmistaan,
työstä ja toiveistaan. Hän sanoi:
"Jonain päivänä haluaisin oman ravintolan."
Sanoin, että hänen pitäisi hankkia se.
Paistetaan kaikki vihannekset.
-Ensin pekoni, jotta rasva poistuu. -Yhtenä päivänä löysin sekin.
Kysyin: "Wolf, onko tämä palkkasekkisi?" Hän vastasi: "On."
Sanoin: "Tässäkö kaikki, mitä tienaat viikossa näin kovalla työllä?
"Pyydä Patrickia tuplaamaan palkkasi."
Olin ollut siellä töissä kuusi vuotta ja menin tapaamaan Patrickia.
Patrick sanoi: "Ehkä teen sinusta osakkaan ravintolaan."
Sanoin: "Hyvä." "Tosin maksan hieman vähemmän."
Ennen kuin tulin Ma Maisoniin, hän oli lähes vararikossa.
Heti kun pääsin vauhtiin, aloimme menestyä.
Patrick otti siitä kaiken kunnian.
Hän sai minut tuntemaan, etten ole tärkeä ravintolalle.
Ma Maison on amerikkalainen ikoni, Wolfin kanssa tai ilman.
Ma Maison oli minun taloni.
Rakensin sen tyhjästä.
Sanoin Patrickille, että haluan olla tasavertainen kumppani.
Se on pistettävä puoliksi.
Setäni Tour d'Argentissa sanoi: "Olet hullu.
"Et voi tehdä niin. Olet ravintoloitsija, ja hän on vain kokki."
Hän osoitti minua ja sanoi: "Omistan aina 51 prosenttia."
Osoitin häntä takaisin ja sanoin: "Samoin."
Se oli siinä. Sanoin: "Nyt minun on lähdettävä."
Olen aina halunnut oman ravintolan.
Se oli unelmani.
Mutta Ma Maison oli tärkein ravintola L.A:ssa.
Tuntui hullulta lähteä huipentuman hetkellä.
Patrick sanoi lehdistölle, etten osaa johtaa ravintolaa.
Olin muka pelkkä kokki, ja hän sanoi:
"Wolfgang palaa kolmen kuukauden päästä anelemaan töitä."
KOKKI WOLGANG PUCK JA OMISTAJA PATRICK TERRAIL...
Sanoin: "Luoja, tämä on kuin déjà vu."
...EIVÄT OLE ENÄÄ MA MAISONIN PERHETTÄ
Ne hullut sanat muistuttivat minua isäpuolestani.
Minusta tuntui, että epäonnistun.
Wolf oli hyvin lahjakas, intohimoinen ja paneutunut,
mutta hän ei ajatellut itseään tarpeeksi.
Hän näki jatkuvasti painajaisia siitä, mihin epäonnistuminen veisi.
Sanoin hänelle jatkuvasti: "Pystyt siihen. Pystymme tähän."
Minua jännitti koko ajan. Barbara tuki meitä.
Hän myös luotti siihen, että saisin homman toimimaan.
Barbara auttoi minua muistamaan, etten luovuta.
En luovuta helpolla.
Hän ei tiennyt, pystyisikö hän johtamaan yritystä.
Kaikki oli hänelle uutta.
Mutta sillä hetkellä joko hyppää ponnahduslaudalta -
tai alistuu seisomaan keittiön perällä -
valkoinen lakki päässä loppuiän ajan,
ja hän hyppäsi tuntemattomaan.
Wolfgang löysi tilan Hollywoodista.
Se oli läävä. Kamalan huonossa kunnossa.
Meidän piti hankkia hiekkapuhallin,
jolla irrotimme seinistä seitsemän sentin rasvakerroksen,
joka oli seissyt 30 vuotta.
Olin ylösalaisin ja hankasin purkkaa irti -
vanhoista pöydistä päivien ajan.
Meillä ei ollut paljon rahaa, joten meidän piti tehdä voitavamme.
Wolfin visio Spagolle -
oli pieni pizzeria,
jollaisessa hän kävi Provencen Saint-Rémyssä.
Ruutupöytäliinat pöydissä.
Barbara sanoi: "Ei. Tehdään jotain kunnianhimoisempaa."
Kokemukseni oli vähäistä, mutta olin tehnyt lavasteita -
ja ajattelin, että ruoanlaitto on show'ta. Se oli teatteria, ja hän oli tähti.
Soitin hätänumeroon ja pyysin palokunnan numeroa.
Sanoin vain: "Haluamme perustaa ravintolan,
"johon tulee puulämmitteinen pizzauuni keittiöön,
"joka on avoimena ravintolatilassa, sopiiko?"
Puhelimesta kuului: "Kuulostaa hyvältä."
Suljin puhelimen ja sanoin Wolfille, että pystymme tähän.
Nauloja hakattiin lautoihin vielä avajaispäivänä.
Menu ei tainnut olla vielä edes valmis.
Avajaispäivänä olimme juuri saaneet hyväksynnät.
Laitoin lieden päälle ja aloin keittää liemiä.
En ollut nukkunut 40 tuntiin.
Sähköt tulivat päälle vasta neljältä iltapäivällä.
Olimme juuri avaamassa,
ja seisoin yhä paljain jaloin näyttelytiskin päällä,
säädin kaikkea kuosiin,
ruokakuljetuksia tulee yhä, ja kaikki yrittävät pukeutua.
Sitten ovet aukesivat ja hallittu sekasorto alkoi.
Yllätyksekseni siitä tuli heti menestys.
Se oli mahtava tunne.
Asiakkaita oli niin paljon, että olimme ruuhkassa joka ilta.
Jos varaus oli klo 20.30,
hyvällä tuurilla pääsisi istumaan klo 22.00.
Energia nousi pintaan heti paikkaan astuessa.
Työskentelimme keittiössä. Siellä oli paljon melua,
kuumuutta ja liekkejä oli paljon.
Teimme pizzoja mahdollisimman nopeasti.
Ruoan tuoksu leijui huoneessa.
Innostuksen saattoi nähdä. Näki, kuinka ruoka tuli ja meni.
Kaikki kyselivät ruoasta.
Kävin ostamassa pastellivärejä ja suunnittelin oman menuni.
Kirjoitin siihen Spagon kalifornialaiset ruokalajit. Ihmiset pitivät siitä.
KALIFORNIA KIRJOITTAA UUDEN MENUN
TÄMÄ ON KALIFORNIALAISTA RUOKAA
Hän teki parasta pizzaa ja salaattia,
parhaita grillattuja ruokia. Kaikki terveellistä.
Sitä kutsuttiin kalifornialaiseksi keittiöksi.
Kutsuin sitä "Wolfgangin keittiöksi".
WOLFGANG LÖYSI ELÄMÄÄ MA MAISONIN JÄLKEEN
KULINAARISET RISKIT KANNATTAVAT
Wolfgang oli niin suuri persoona lähinnä avoimen keittiön ansiosta.
Toista samanlaista ravintolaa ei ollut.
Sanoimme joka ilta samaa: "Esirippu ylös."
Ajattelin itsekseni: "Tämä on Spago."
Vuosi avaamisen jälkeen New York Times kirjoitti artikkelin:
"Manhattanin Spagonointi."
MANHATTANIN SPAGONOINTI
Tajusin, että vuoden aikana -
ravintola oli vaikuttanut ruokailutapoihin.
Rento ilmapiiri toi kokit parrasvaloihin avoimien keittiöiden avulla.
Se oli merkittävää.
"WOLFGANG PUCK PELASTI MEIDÄT!"
RANSKALAINEN KOKKI
MUKANA JULIA CHILD
Päivän Ranskalaisessa kokissa paahdamme tämän kanan.
Puhumme viiriäisparvista,
hanhijoukosta ja leijonalaumasta.
Tätä tässä kutsutaan kanapoikueeksi.
Siihen aikaan 80-luvulla -
Julia Child oli ainoa iso kokki televisiossa.
Kokkiohjelmia oli useita,
varsinkin paikalliskanavilla ympäri maata.
Kukaan ei ollut siirtynyt kansalliselle puolelle.
Porkkanoita.
Sieniä.
Nämä etanat tuotiin Amerikkaan Ranskasta ruoaksi.
Tofun raaka muoto ei ole persoonallinen.
Se kerjää makua.
Wolfgang tunnistettiin nopeasti uudistajaksi.
-Sitä ei haista kameran läpi. -Olimme ystäviä.
Eräänä päivänä sanoin hänelle, että hänen pitäisi olla TV:ssä.
Päätin, että paras tapa saada hänet televisioon -
oli viedä ABC:n johtaja illalliselle.
Soitin Wolfille, ja hän kysyi: "Mitä haluat minun tekevän?"
Meillä tarjoiltiin yksi kaikkien aikojen parhaimmista maistelumenuista.
Joimme paljon viiniä.
Illallisen päätteeksi sanoin:
"Olisi hienoa, jos Wolf kävisi pari kertaa GMA:ssa."
Mies sanoi: "Kuulostaa hyvältä idealta."
Agenttina otin esiin lautasliinan,
kirjoitin kaiken lautasliinaan päivämäärineen ja pyysin allekirjoituksen.
Meillä oli sopimus.
HYVÄÄ HUOMENTA, AMERIKKA TORSTAI 31.1, KLO 8.52
Hän on Hollywoodin huippukokki,
nuorukainen nimeltä Wolfgang Puck,
ja hän on kokannut rikkaille ja kuuluisille ympäri maailmaa.
Tänään hän kokkaa meille. Mukavaa, että tulit.
-Kiitoksia. -Tervetuloa. Mitä kokkaat?
Teemme tänään ylellisen hampurilaisen.
-Hyvä on. -Tässä on...
Ensimmäinen suora lähetys televisiossa oli minulle iso juttu.
...erilaista. Tässä on vähän homejuustoa.
Olin itsevarma kokki, mutta jännitin kameroiden edessä,
en tiennyt, mihin kameraan katsoa.
Ja sinä otat…
Halusin sen menevän täydellisesti. Siten minua pyydettäisiin palaamaan.
Laita se keskelle ja kääri kiinni.
Siihen aikaan oli yksinkertainen tapa määritellä, mikä oli menestyvää.
Sen perusteella, kuinka monta puhelua kanavalle tuli.
Paistamme ne nopeasti.
Ensiesiintymisen jälkeen soitimme yhtiössämme kaikille,
ja he soittivat kaikille sukulaisilleen.
Kanavan puhelinvaihde ruuhkautui L.A:ssa ja New Yorkissa.
Puhelinvaihteeseen alkoi tulla puheluita. Ihmiset kyselivät, kuka söpöliini oli.
Upea mies, mahtavia reseptejä, jotka olimme laatineet. Ne toimivat.
-Hänestä tuli kuin filmitähti. -Mitä kuuluu?
HYVÄÄ HUOMENTA, AMERIKKA PERJANTAI 25.5, KLO 8.49
Suosituin pizza on ankkamakkarapizza.
-Niin sitä pitää. -Haluatko sinäkin?
-Noin. -Hyvä.
Wolf alkoi tehdä aamu- ja iltaohjelmia.
Vihannekset tulivat. Mitä kuuluu?
Hän vitsaili David Lettermanin kanssa.
Hän osasi olla oma itsensä, ja häntä rakastettiin.
Mistä saat reseptisi?
Olen kokannut 25 vuotta, joten tämä on helppoa.
Taidat olla minua nuorempi.
Paljon nuorempi.
Toimittajat halusivat haastatella häntä jatkuvasti.
Aina oli kuvauksia. Se oli hullua.
Ei se mitään. Sitä riittää kaikille.
80-luvun puolivälissä menin hänen kanssaan Clevelandiin.
Vuokrasin Wolfin kanssa auton,
ja autovuokraamon nainen sanoi:
"Voi luoja, Wolfgang Puck. Olet se kokki."
Älysin, että julkkiskokkien aika on alkanut.
Päivää, rouva. Olen Wolfgang Puck.
Etkä ole.
Wolfin menestys teki vaikutuksen. Hänestä tuli Amerikan ensimmäinen tähtikokki.
Ruokakanava tuli hänen perässään. Siitä syntyi uusi ala.
-Grillataan. -Hyvää huomenta.
Wolfgang Puck ansaitsee kunnioitusta -
kokkien julkisuuskuvan muuttamisesta.
TV-ohjelmien ja kokkauskilpailujen avulla hän loi sille kaikelle pohjan.
Kokkien Tom Cruise on Wolfgang Puck.
Hänen häänsä näytettiin ohjelmassa Lifestyles of the Rich and Famous.
Kyseessähän on kokki.
Sen jälkeen oli paljon julkkiskokkeja.
Mutta ei ketään Wolfgangin kaltaista.
KALIFORNIA
Menemme vanhalla autollani. Limusiinini odottaa.
Paikka on Spago, legendaarinen muotiravintola,
jonka omistajana, pyörittäjänä ja ruoanlaittajana -
on legendaarinen Wolfgang Puck.
Puck on tunnettu nimi.
Hän on aikamme tunnetuin ja menestynein kokki.
Unelmani oli omistaa ravintola ja ehkä kirjoittaa keittokirja.
Olet tienannut sillä enemmän kuin kuvittelitkaan.
Ilman muuta. Elän paremmin kuin osasin kuvitellakaan.
Mutta raha ei motivoi minua.
Vaikka hän oli valtavan menestyksekäs,
valtavan kunnioitettu,
Wolf oli yhä hämillään onnistumisestaan.
Kun hänet yllätti, huomasi, että hän pelkäsi.
Että hän joutuisi taas kellariin kuorimaan perunoita,
että vaunu muuttuisi hetkenä minä hyvänsä kurpitsaksi.
Hän ei siis hidastanut tahtia.
-Nyt aloitetaan. -Kaikki ne ohjelmat -
ja lehdistön määrä johti villitykseen.
Meno oli kuumeista.
Vuoden ravintoloitsija on Wolfgang Puck.
Joka kaupungissa joku pyysi avaamaan ravintolan.
"Lähtekää yhteistyöhön." Kaikki halusivat palan Wolfista.
Johnny Carson kävi usein Spagossa.
Eräänä päivänä hän kysyi: "Saanko pizzoja mukaan?"
Hän otti 10 tai 12 pizzaa mukaan.
Toisella tai kolmannella kerralla kysyin:
"Johnny, mitä teet pizzoilleni?"
Hän sanoi: "Pistin ne pakastimeen. Rakastin niitä." Mitä hittoa?
Sen jälkeen perustin pakastepizzayrityksen.
Wolfgang oli ensimmäinen kokki Boyardeen jälkeen, joka kysyi:
"Mitä jos vien ruokani -
"kotikokkien ulottuville?"
Hänestä tuli brändi.
-Maailmankuulu kokki Wolfgang Puck. -Wolfgang Puck.
Julkkiskokki Wolfgang Puck.
Joka kuukausi -
Kaliforniaan tuntui avautuvan uusi ravintola.
Ja sitten maailman ympäri. Miten hän on kaikkialla?
-Saamme puhua kauniista kuvauspaikasta. -Avasimme Spago Las Vegasin,
sitten aloimme rakentaa kahviloita.
Asiat vain kukoistivat ja kukoistivat.
Kaikki kulki täyttä vauhtia.
Kaikki onnistui paremmin kuin osasin kuvitellakaan.
Minusta tuntui silti aina, että jotain puuttui.
Hienoa, että olet täällä, vieläpä Atlantassa.
Atlantassa. Olet kiireinen. Sinulla on pakastepizzamerkki.
Sinulla on 63 ravintolaa ja kaikkea,
sinulla on nelikuukautinen vauva.
Se pitää minut kiireisenä ja poissa vaikeuksista.
Niin kai.
Kun ajattelin isäksi tulemista -
ja etenkin lapsiani kohtelua, minua jännitti kamalasti.
En todellakaan halunnut olla kuin isäpuoleni.
Mutta Barbara oli aina halunnut perheen.
Kun ensimmäinen lapsemme syntyi, olin jo 40-vuotias.
Pari vuotta myöhemmin sain toisen lapsen.
Mutta laajensin samalla toimintaani hullun lailla.
Luulen, että koska rakensimme yritystä ja hän oli aina hermostunut -
asioiden menemisestä pieleen,
lasten kaitseminen jäi pääasiassa minun kontolleni.
Hän oli aina ravintoloissa.
Joinain iltoina sanon, etten saisi olla ravintolassa.
Minun pitäisi olla kotona poikani kanssa.
Yritämme tasapainotella molempien välillä.
Viettää aikaa pojan kanssa ja myös ravintolassa,
koska ravintolat ovat kuin lapsiamme.
Minusta hänellä oli liian monta rautaa tulessa.
Yritin saada hänet keskittymään vähempään,
mutta hän teki, mitä halusi.
Hän yritti tehdä kaiken.
Paljonko aikaa vietät keittiössä?
Onko päiviä, jolloin et kokkaa itse?
Joskus joudun puhumaan kirjanpitäjien kanssa,
-ja asianajajien... -Toimittajien.
Se on huonoin päiväni.
Kun olin lapsi, isäni oli aina töissä.
Muistan, kun olin alakoulussa ja kävin Spagossa -
syömässä neljänä iltana viikossa, jotta voisimme syödä yhdessä.
Häntä oli vaikea nähdä.
En saanut häneltä huomiota,
koska hänellä oli kiire siihen sun tähän.
Sanoin: "Jos haluat suhteen ja haluat tuntea lapsesi,
"sinun on oltava paikalla ajoittain."
Toimistossa on sinulle uusi juttu.
Mikä niin?
Meidän kummankin idea plaisanterierista -
ovat kaksi eri asiaa, joten...
Wolfin ja Barbaran kanssa työskentely,
en tiedä, olenko ennen tehnyt töitä sellaisen tiimin kanssa.
Yhdessä he saivat aikaan jotain,
jota en usko kenenkään muun tehneen aiemmin.
Mutta siihen aikaan toimittajat olivat lumoissaan Wolfgangista -
ja hänen viehättävästä luonteestaan, mikä oli vaikeaa Barbaralle,
sillä hän teki yhtä kovasti töitä kuin Wolfgang eikä saanut huomiota.
Se taisi uuvuttaa hänet.
AVIOERO HORJUTTAA PUCKIN RAVINTOLAIMPERIUMIA
Lapsena en ymmärtänyt, mitä avioerot olivat.
En ymmärtänyt, ettei isä olisi enää kotona.
Toisen luokan ensimmäisenä päivänä menin kouluun -
äitini saattamana, ja hän kääntyi minuun -
vaikuttaen hyvin vakavalta.
Hän sanoi, että jos joku sanoo jotain vanhemmistani,
tai mitä kotona tapahtuu, niin en saisi kertoa.
Ei tarvitse. Turha suuttua.
Antaisin asian olla ja puhuisin sitten äidille.
SAAKO JOKAINEN PALAN PUCKIN PIZZAIMPERIUMIA?
Kun erosimme, se oli todella vaikeaa.
Barbara tuki minua aina.
Hän uskoi minuun aina.
Istuin usein Spagossa ja katselin ulos ikkunasta -
ja kysyin itseltäni, kuka olen.
Olenko kokki?
Olenko ravintola?
Olenko hahmo?
WOLFGANG PUCKIN ORGAANINEN NIMIKKOTORTILLA
Mies, jolle ei riitä mikään?
-Täällä on kylmä. - Hyvin kylmä.
En haluaisi olla täällä. Liian kylmä minulle.
Nuo ovat...
Tuossa ovat ne tilanomistajat ja tuossa se maanviljelijä.
-Niin. -Maanviljelijä...
Nämä ovat meidän.
Missä olit vuonna 1970 isoäidin kuollessa?
-Baumanièressa. -Baumanièressa.
Niin.
-Emme saaneet sinua kiinni. -Niin.
Tiesimme, että olet Baumanièressa, mutta...
-Se oli vaikeaa aikaa puhelimen kanssa. -Ilman puhelinta ja sinua.
-Niin. -Emme tavoittaneet sinua silloin.
Uskon, että mitä vanhemmaksi tulee,
niin sitä enemmän katsoo taakseen.
Uskon, että hän tietää, mitä on tehnyt väärin ennen,
ja mitä hänen pitää muuttaa.
Olen aina pelännyt epäonnistumista.
Pelkäsin kulkevani taaksepäin.
Olen aina halunnut menestyä,
tehdä enemmän ja paremmin.
Loppujen lopuksi -
en tiennyt, kuka olin ja mitä varten.
Lapsuusmuistomme ovat syvällisiä.
Muistot Itävallasta ovat osa hänen DNA:taan.
Kaikki muistot eivät ole hyviä.
Mutta osa minusta ajatteli aina, että ehkä tämän avulla,
kokkaamisen avulla, tarinan voisi ehkä kirjoittaa uusiksi.
Wolfgang ei aloittanut, koska hän tiesi, että joskus hänellä olisi ruokayritys -
ja tv-ohjelma sekä ravintoloita ympäri maailmaa.
Hän aloitti, koska rakasti ruoanlaittoa. Tämä oli hänen elämänsä ja intohimonsa.
Hän on tuskin antanut isäpuolelleen anteeksi.
Minulle on tärkeää, että Wolfgang oppii elämään sen kanssa,
ja että hän voi päästää irti tuskastaan, mikä painoi häntä niin paljon.
Vietin koko ikäni vihaten isäpuoltani,
yrittäen todistaa hänen puheensa vääräksi.
Mutta joskus ajattelen,
että ehkä se teki minusta vahvemman.
Tajusin, etten paennut mitään.
Tavoittelin sitä, mitä rakastan.
Me kaikki teemme virheitä eläessämme.
Jälkeenpäin sitä ajattelee: "Olisi pitänyt, olisin voinut."
Se ei johda mihinkään.
Jos käyttää aikansa menneestä puhumiseen,
unohtaa puhua tulevaisuudesta.
Mikä on mahdollista? Mitä voimme tehdä seuraavaksi?
Kun siirsin Spagon West Hollywoodista Beverly Hillsiin,
kysyin: "Mitä teemme toisin? Minun on tehtävä jotain eri lailla."
Ma Maisonissa teimme modernia ranskalaista ruokaa.
Perustin Spagon, joka oli sekoitus Kaliforniaa.
Chinois oli aasialaista.
Mutta rakastuin ruoanlaittoon Itävallassa.
Enkä ole ikinä tehnyt itävaltalaista ruokaa.
Sanoin: "Arvaa mitä? Lisään menuun jotain itävaltalaista."
Muistan lapsuudestani äitini tekemän wieninleikkeen.
Muistan, kun hän teki maksamykyistä keittoa, jota rakastin.
Tai palatschinkeniä tai kaiserschmarrnia.
Muistan nämä asiat parhaiten perheestämme,
perheemme positiivisen puolen.
Meillä kaikilla on lapsuutemme maku päässämme.
Kun hän teki ruokaa Spago Beverly Hillsissä,
hän aikoi laittaa oman annoksensa esille,
eikä välittänyt, miten se sopi muuhun menuun.
Se menee sinne.
Ja tietenkin tilaamme sitä jatkuvasti, koska se on herkullista.
Wolfgang tekee kaikenlaista.
Mutta tiesin aina, ettei hän tuntenut oloaan mukavammaksi -
kuin kokintakissa lieden ääressä.
Silloin Wolfgang tuntee olevansa Wolfgang.
Wolfgangin suurin vaikutus on ilo, jota hän tuo ruoanlaittoon.
Hänessä on aina lämpöä.
Hän vain luo sitä. Hän kävelee huoneeseen ja se syttyy.
Ruokaa sanotaan lääkkeeksi. Wolfille ruoka on rakkauden välittäjä.
Yllätyksekseni wieninleike oli jättimenestys.
Sitä rakastettiin.
Se muistutti minua siitä, että minulle ruoka on perhettä.
Ihmisten ilahduttaminen on elämäni tarkoitus.
On mielenkiintoista, miten elämme.
Unohdamme, miten lyhyt elämä on.
Joten luulen, että olen nyt vähän säästäväisempi aikani kanssa.
Miten niin?
Minulla on vain tietty määrä kesiä jäljellä.
Miten menee?
-Hienosti. -Kyllä.
Syömmekö leipää?
-Leipää, briossia. -Briossia.
Jes!
-Hei! -Mitä teemme?
Teemme suklaahippukeksejä.
-Mutta tee niistä todella tummia. -Selvä.
-Ei enää valkoisia keksejä. -Ei valkoisia keksejä.
Niin.
Kun minulta kysytään, mistä olen ylpein,
niin pitkäikäisyydestä.
Miltä tonnikala maistuu? Annapa.
Niin monen vuoden yrittäminen vaatii kovaa työtä.
-Älä ylikypsennä sitä. -Selvä.
Meidän on aina muututtava.
Uskon, että saamme usein uusia ideoita nuoremmilta.
Minulla on ilo ja ylellisyys saada tänne lahjakkaita nuoria kokkeja.
Kuten poikani Byron.
-Laitatko munan tuonne? -Laitan.
-Tee se. -Minä autan.
Kiitos.
-Toivottavasti en laita kuoria. -Nappiin meni.
Aloin työskennellä Spagossa 13-vuotiaana ja kuorin perunoita.
Hänen näkemisensä johtajana oli mahtavaa katseltavaa lapsena.
Halusin tehdä kaiken, mitä hän teki.
Viihdyin hyvin tässä ympäristössä.
Se tuntui sellaiselta,
jolle voisin omistautua ja tehdä loppuelämäni.
-Onko hyvää? -On.
-Vielä vähän. -Tee siitä rapeaa.
Niin.
Nyt saan olla intohimoinen, en vain samasta asiasta,
mutta yksi maailman parhaista opettajista auttaa minua matkan varrella.
-Tulee mieleen se ääni, jota äitini piti. -Niin.
Byron haluaa mukaan alalle,
eikä Wolf voisi olla siitä onnellisempi.
Se, että poika haluaa seurata hänen jalanjäljissään -
on iso juttu hänelle.
Onko täällä mukavaa?
-Kyllä. -Tosi hyvää.
Meneekö hyvin?
Nuorempana olin niin uppoutunut ammattiini,
että menestystä hamutessa laiminlöin velvollisuuteni isänä.
Mutta nyt on hienoa tehdä töitä poikani kanssa.
Isälle ei ole mitään parempaa kuin nähdä lastensa menestyvän.
-Oikeasti. -Niin.
Ja laita leikkuulauta tuohon.
Kuka haluaa apukokiksi? Inhoan sipulin pilkkomista.
-Hyvä on, suostun. -Wolfgang Puckin parasta käyttöä.
-Juuri niin. Pilko kaksi sipulia. -Hyvä on.
Olen sipulienpilkkoja.
Minusta minun pitäisi olla se.
Aloita pitämällä kärki laudan päällä näin.
Se tekee tästä helppoa.
-Sí, señor. -Käytä tätä.
Mutta se maistuu hyvältä.
Mietin, mitä olisin voinut tehdä toisin.
Viettäisin enemmän aikaa perheeni kanssa.
En nähnyt lasteni varttuvan.
Sinun on mentävä sunnuntaisin. Onneksi minulla…
-Hyvää. -En tarvitse paljon.
-Selvä. -Älä vie juustoani. Hei.
Olen nyt naimisissa Gelilan kanssa, ja meillä on kaksi nuorta poikaa.
-Tiedän nyt, miten arvokasta aika on. -Ei suukkoja.
Haluatteko syödä?
-Malja pojilleni. -Kippis.
-Hyvä, Byron. -Kippis.
-Kippis.
Loppujen lopuksi on elettävä esimerkin mukaan.
Wolfin kokemus ajoi hänet rakkautta kohti,
luodakseen taas perhesiteitä ja tullakseen sellaiseksi kuin haluaa.
Hän pystyy vaikuttamaan sekä lapsiinsa,
kuten myös kaikkiin muihin, jotka käyvät haasteita läpi.
Se on kaunis tarina.
Ei ole parempaa esimerkkiä siitä, että nousee tyhjästä -
ja rakentaa jotain kuin Wolfgang Puck.
Wolfin tarinan todellinen opetus on, että itseensä pitää uskoa.
Kun tietää, missä on hyvä ja ottaa riskejä, voi menestyä.
Nykyään on satojatuhansia,
jopa miljoonia keittiötyöläisiä,
jotka haluavat olla kuin Wolfgang Puck ja jotka uskovat hänen tarinaansa.
Tärkein Wolfgangilta oppimani asia,
on ettei pidä pelätä.
Hänen omistautumisensa ja halunsa uhrautua tekivät hänestä sen, mitä hän on.
-Pitää nojata eteenpäin, se on kuuma. -Veitsi on...
Kuumaa.
Wolfin perintö on itsessään rakkaus.
Jos antaa sydämen sekä mielen johtaa ja rakastaa työtänsä,
niin se on hyvää elämää.
Uskon, että elämällä pitää olla tarkoitus.
Mikään ei ole helppoa, mutta jos uskoo johonkin,
niin on seurattava unelmiaan.
Toivottavasti päädyn tekemään sitä, mitä rakastan -
aina viime henkäykseeni asti.
Tekstitys: Tuomo Mäntynen