Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DISNEY+ PRESENTERER
-Hvordan går det? -Lenge siden sist.
Vi fikk plutselig grått hår.
-Hvordan skjedde det? -Du har gått ned i vekt.
Jeg vil se ut som deg.
Har du prøvd denne? Den er utmerket.
Restaurantbransjen er tøff.
Det er ikke lett å holde hodet over vann, for man må forandre seg.
Du må jobbe mer nå enn noensinne.
Før gikk verden sakte.
-Den går for fort nå. -Altfor fort.
Jeg liker ikke å snakke om fortiden,
for jeg lurer på hvor mye tid det er igjen.
I min alder burde jeg nok si: "Wolfgang, ta det rolig."
Men det er helt motsatt.
Som yngre kokk, sa mentoren min:
"Wolfgang, du får mange muligheter der ute.
Men mulighetene er som tog på en togstasjon.
Du må ta tak og hoppe på et tog,
og forhåpentligvis går det i riktig retning.
Forhåpentligvis fører det deg dit du vil."
Og det er sånn jeg har levd livet mitt.
Neste gjest er en av verdens beste kokker.
Restaurantene hans er noen av verdens beste.
Ta godt imot vår venn, en suveren kokk, Wolfgang Puck.
Wolfgang var uten tvil den første kjendiskokken.
Hei, alle sammen. Hvordan går det?
Å! Se så vakker.
Han har mange ulike typer restauranter.
Han har masse produkter,
og jeg klarer ikke å holde tritt lenger.
God ettermiddag. Er vi klare?
-Ja, kokk. -Ja, kokk.
-Hva lager vi? -Den største misforståelsen om Wolf,
er at han er kjendiskokk og ikke kan lage mat.
Ok. Er du ferdig med agnolottien?
Men ingenting kunne vært lenger unna sannheten.
Bra, ja.
Mount Rushmore av Californias kjøkken. Wolf er rett i midten.
Han er en av grunnleggerne av hvordan vi spiser i dette landet.
Den største restauranten som alle kjenner, Spago.
Da Wolf åpnet Spago, endret han hvordan amerikanere spiser.
Han satte pizza på menyen på en fancy restaurant.
Og det var revolusjonerende.
Legg dem på ilden. Vi trenger til 20 personer.
En av de store innovasjonene fra Spago var det åpne kjøkkenet.
Det gjorde kokken enda bedre, fordi det som skjer på kjøkkenet,
er like viktig som hvem som er i de stolene.
-Jeg går inn i spiserommet. -Ja, kokk.
-Vi ses om noen minutter. -Greit.
Hallo, hvordan går det? Hvordan går det?
Wolf sørget for at kokker kom i rampelyset som noen som ble snakket om,
noen som ble skrevet om.
Han endret oppfatningen for hva en kokk er.
Du bør absolutt prøve vår agnolotti med trøfler.
Livet hans handler om å akseptere muligheten.
Man tar alle muligheter man får.
Wolfgang er ikke ferdig. Kanskje det er derfor han holder på.
Han vet ikke hva målet er.
SANKT VEIT A DER GLAN, ØSTERRIKE
Hei! Hvem er det?
-Det er meg! Husker du meg fortsatt? -Hallo! Hallo, velkommen.
WOLFANGS SØSTER
Hallo.
-Du har gått ned i vekt. -Ja.
-Du er tynn. -Ja?
Derfor tok jeg med mat til deg.
-Hva? -En dessert.
-Tusen takk. -Ok, akkurat.
-Jeg må ikke lage den selv. -Ja, akkurat.
Tusen takk. Jeg har også en overraskelse til deg.
-Nei. -Ja. Jeg har laget ostedumplinger.
Ostedumplinger? Som moren vår lagde?
Ja. Samme som mors. Kom. Ostedumplinger.
Det samme dumplingbrettet som mamma hadde.
-Så de må være like gode. -Det må være like gode.
Jeg er sulten!
Hvis vi legger dem i vannet nå?
-Må det ikke koke? -Småkoke.
-Småkoke. Det må ikke koke.
-Ok, flott. -Småkoke.
Kokebøkene mine. Se på det. Nesten alle, hva?
-Ja. -Å, du har alle.
Jeg har alle dine.
Som barn
var kjøkkenet det eneste stedet jeg følte meg trygg.
Jeg vokste opp i fattigdom.
Vi hadde ikke rennende vann i huset. Vi hadde ikke toalett.
Men på søndag, til lunsj, hjalp jeg mamma med å lage wienerschnitzel.
Kanskje potetmos.
Det var det jeg likte best.
Som barn
var Wolfgang alltid på kjøkkenet med bestemor eller mor.
Han så dem lage mat og hjalp alltid til litt.
Og det var hans
fristed fra stefaren,
der han ble akseptert.
Wolf var uekte.
Moren hans bodde i en liten by i Østerrike.
Etter at hun fikk Wolf, giftet hun seg med en kullgruvearbeider
som mishandlet Wolf, Wolfs søster og Wolfs mor.
Livet med stefaren min var tøft.
Han terroriserte oss.
Han ville sagt: "Du er så lat. Du duger ikke til noe."
Stemmen hans gikk meg på nervene.
Jeg husker at jeg var åtte-ni år gammel.
Han kom hjem full
og sa: "Gå inn i skogen og velg pinnen din."
Jeg følte at noe i meg krympet.
Jeg sa: "Jeg vil ut herfra."
ÅRLIG OSCAR-UTDELING
Jeg er Wolfgang Puck. Jeg er på den verdensberømte røde løperen
og feirer Hollywoods største kveld, Oscar-utdelingen.
-Gratulerer. -Tusen takk.
God mat.
Dette er en forsmak på maten Wolfgang Puck lager.
Dette er vår sjokolade-Oscar som er dekket av 24 karat gull.
Gode nyheter. De fant Nemo.
Den dårlige nyheten er at han er i Wolfgang Pucks deig.
Da jeg begynte å skrive om mat på 70-tallet,
var kokkeyrket en arbeiderjobb. Det var en forferdelig jobb.
Folk visste hvem som eide restauranten.
De visste sjelden hvem som lagde maten.
Og Wolf forandret på det.
Da han åpnet Spago,
gjorde Wolfgang Puck noe ingen hadde gjort før.
Kjendisene elsket å dra dit.
Jeg var en ung agent på 80-tallet.
Hver gang jeg ringte en kunde og ga dem et valg,
var valg én, to og tre Spago.
Restauranten åpnet klokken seks, den var fullsatt fra klokken seks,
og siste reservasjon var kl. 23.
Jeg så på reservasjonene og ordnet bordene.
Det var to dusin bord i det ene rommet som gikk langs Sunset.
B- og B-minus-bordene var på vestsiden.
A-bordene lå på østsiden. Det var den beste plasseringen.
Jeg leste Hollywood Reporter for å følge med.
Hvis noe skjedde og du visste at noen ikke var så mektige lengre,
mistet de sin posisjon.
Jeg ville satt Sean Penn på bord to, Steven Segal på bord 20,
Arnold Schwarzenegger her, Tony Curtis der,
Tom Cruise der, Paul Newman der.
En gang kom Michael Caine, Sean Connery og Sidney Poitier inn.
De hadde et bord med seks personer midt i spisestuen.
Ingen rundt dem ville dra. Og det skjedde hele tiden.
Siden kjendiser elsket Spago,
ble han kjent med alle filmstjernene og regissørene,
og oppfatningen av hva en kokk var, begynte å forandre seg.
God natt. Ses snart.
Det er Mittagskogel.
Så de kaller det... Middag er tolv.
Det er middag-fjellet, for om sommeren
står solen rett over det kl. 12.
Det er den lille øya der vi svømte ut
fra hotellet bak der.
Når jeg tenker på barndommen min her,
er det veldig vanskelig.
Jeg elsket å lage mat og gledet meg til å komme meg ut av huset.
Da jeg var 14 år,
fant moren min meg en jobb på Post Hotel som matlærling.
Stefaren min sa: "Du kommer tilbake om en måned.
Du kommer aldri til å bli noe.
Hvis du er en ekte mann, hold deg unna kjøkkenet."
Da bestemte jeg meg for at jeg ville bevise at han tok feil.
Jeg skrellet poteter og vasket kjøkkenet.
Jeg lagde ikke mat, men var glad for å være der.
Alle så på meg og sa: "Hva gjør den lille gutten her?
Han burde gå på skolen."
Jeg var så nervøs for at jeg måtte dra hjem.
Det var min største frykt.
En dag gikk vi tom for potetmos.
Etter lunsj ba kokken meg komme
og sa at jeg var flink til ingenting.
Jeg vet ikke hvorfor de ansatte deg. Og jeg husker det røde ansiktet hans.
Han hadde en enorm mage og skrek til meg:
Jeg var en liten gutt på 40 kg.
Han sparket meg og kastet meg ut av restauranten.
I hodet mitt sa jeg: "Jeg kan ikke dra hjem."
Det siste jeg vil er at stefaren min sier:
"Jeg visste det. Du er tilbake nå."
Da var det nesten mørkt.
Jeg gikk til broen over Drau-elven.
Jeg sto der og så ned i den mørke elven
og tenkte: "Hjemme får jeg negativitet."
Den følelsen av at jeg ikke duger til noe.
Nå skjedde det igjen.
Kanskje jeg ikke duger til noe.
Kanskje jeg ikke burde være her.
Kanskje det er løsningen.
Så jeg sto der i omtrent en time.
Plutselig bestemte jeg meg for at jeg ikke ville gi opp.
Drar tilbake i morgen og ser hva som skjer.
Neste morgen kl. 06.30 dro jeg tilbake til hotellet.
Kokken begynner å skrike til meg og sier:
"Jeg sa at du ikke duger, dra hjem."
Jeg sa: "Jeg drar ikke hjem."
Jeg gravde ned hælen, og da de prøvde å ta meg,
flyttet jeg meg bakover og sa: "Jeg drar ikke."
Han visste ikke hva han skulle gjøre,
så han ringte hotelleieren.
Eieren sier: "Hvis han vil bli her,
sender jeg ham til det andre hotellet."
De eide et lite hotell som het Park Hotel.
Vi ser hva som skjer.
Jeg tenkte: "Herregud, en gave kom fra himmelen."
Jeg lærte at ingenting er lett. Men å gi opp er ikke et alternativ.
-Hvem lagde rundstykkene i dag? -Det gjorde jeg.
-Hva? -Meg.
-Veldig bra. -Takk.
-Er det en forrett eller hovedrett? -Forrett, sir.
På Spago pleide vi å lage røkelaks
med brioche og dillkrem. Det var veldig populært.
En dag var restauranten veldig travel. Og vi gikk tom for brioche.
Plutselig kommer Joan Collins inn.
Hun var den største TV-stjernen,
og hun har alltid ønsket seg røkt laks. Jeg sa: "Hva skal jeg gi henne?"
Vi hadde ikke baguetter eller brød.
Og du vil ikke gjøre Joan Collins sint.
Så jeg strakk ut en pizzadeig.
Jeg la på litt finhakket løk og stekte den i noen minutter.
Jeg la dillkrem på den.
Jeg la på tynne skiver med røkelaks.
Noen dråper kaviar, og jeg sa: "Jøss, dette er perfekt."
Den beste maten kommer fra noen som kan reglene,
og kan bryte dem.
Det interessante med røkelakspizzaen var
at den hadde ingen tomatsaus eller ost.
Så enkelt som det høres ut i dag,
tror jeg ikke noen hadde laget en slik pizza før.
Når man spør Wolfgang Puck hva han lager,
forstår du kanskje ikke svaret, men du kommer til å like det.
Når det gjaldt mat, var Wolf alltid villig
til å ta store sjanser.
Chinois ville bruke sine franske teknikker
og kombinere dem med kinesisk matlaging.
Det var begynnelsen på fusion.
Wolfs kinesiske kyllingsalat på Chinois var starten på en eksplosjon
av populariteten til asiatisk kyllingsalat.
Man kan finne asiatisk kyllingsalat i en pose i butikken.
Han fant opp det.
Kyllingsalat. Kinesisk kyllingsalat.
Utmerket kinesisk kyllingsalat.
Oppfinnelser kan være uventede.
Plutselig kommer noe godt ut av nødvendigheter.
Jeg var heldig da jeg fikk jobben på Park Hotel.
Jeg friterte pommes frites og skrellet løk.
De viste meg hvordan man lager pannekaker.
Litt etter litt begynte jeg å bli bedre.
Vær så god. Og wienerschnitzel.
-Takk. -Bon appétit!
Takk.
Bare litt...
Jeg var så stolt av meg selv
når jeg kunne varme opp erter eller gulrøtter
eller lage kyllingsuppe.
Det føltes veldig bra.
Etter to og et halvt år som lærling
kom en fransk restaurant fra Dijon
og lagde mat på hotellet i en uke.
De gjorde masse jeg aldri hadde sett før.
Jeg ble så inspirert av fransk matlaging
at jeg måtte dra til Frankrike og lære det.
Jeg var 19 år da jeg begynte i Baumanière,
en berømt trestjerners restaurant i Frankrike.
PROVENCE, FRANKRIKE
De hadde fem franske kokker, og jeg var den yngste,
og jeg snakket ikke fransk. Det var ganske tøft.
Vi hadde en stor gård med seks gartnere.
De hadde med de fineste grønne bønnene, aprikosene eller melonene.
Vi brukte bare de beste ingrediensene.
Smakene var fantastiske. Jeg hadde aldri opplevd det.
Dette var en åpenbaring for meg.
Raymond Thuilier, eieren, var perfeksjonist.
EIER/BAUMANIÈRE
En dag laget han en saus og sa: "Smak på den."
Jeg smakte på den og sa: "Jeg ville hatt i sitronsaft og pepper."
Han sa: "Ok, ta på sitronsaft og pepper."
Han smakte på den og sa: "Å, bra, mye bedre."
Han fikk meg til å føle meg verdsatt.
Han fikk meg til å tenke: "Jeg kan gjøre det like bra som alle andre på kjøkkenet."
Etter det ble Raymond Thuilier min mentor.
Jeg sa: "Jeg vil bli kokk, jeg vil være som ham."
LA NAPOULE, FRANKRIKE
Da jeg kom til Frankrike, ble livet mitt bedre og bedre
hele tiden.
Jeg tenkte alltid på fremtiden.
Jeg var fortsatt sint på stefaren min,
og ikke ville ha noe med ham å gjøre.
Jeg snakket ikke med familien på halvannet år.
Jeg skrev aldri et brev eller noe.
Jeg ville holde meg så langt hjemmefra som mulig.
Da han dro til Frankrike, var det veldig tøft for mamma
og for bestemor.
Da bestemor var døden nær, da hun var på sykehuset,
hørte vi ikke fra Wolfgang. Vi visste ikke hvor han var.
Hun gråt og sa:
"Jeg vil bare se min kjære Wolfgang igjen, ikke noe annet."
Vi visste ikke når vi ville se ham igjen.
En dag i Baumanière sier oppvaskeren:
"Jeg hører på radio,
og den østerrikske ambassaden i Paris leter etter deg.
Ingen vet hvor du er.
Og de tror du er død."
Jeg skrev til moren min: "Du vet at jeg er i Provence.
Jeg liker meg her, og alt er i orden. Ikke vær redd."
Det var fælt å forlate familien, men jeg sa:
"Jeg bryr meg ikke om hva som skjedde. Jeg vil aldri komme hjem igjen."
Alle barn drømmer om å komme til USA.
I USA er alle rike. Alle kjører Cadillac.
Da jeg var 24, kom jeg til California.
Jeg hadde lite penger.
Så jeg fant en leilighet i et aldershjem på Bunker Hill
med min venn Guy,
med kakerlakker i trappene og alt,
men hva vil du ha for 80 dollar?
Jeg fikk jobb på en restaurant. Og jeg var nattkokken der.
Men det var det motsatte av Baumanière.
Ting måtte flys inn i frossen tilstand, ingen ferske ingredienser.
Jeg fikk så mange biffer sendt tilbake, og de sa: "Den er ikke godt nok stekt."
Jeg sa: "Dette er ikke det jeg forestilte meg.
Dette er forferdelig."
Dette er magikeren Henry. Her er din frosne matmagi.
Barn trenger ofte mellommåltider, snacks som Hostess Twinkies.
De hjelper barnet ditt å vokse.
Stopp! Du trenger ikke skrelle løk eller rote med hvitløk.
Mat med ett enkelt trykk er her.
Det er vanskelig å huske hvordan mat var i USA på 70-tallet.
Vi skammet oss.
Vi så på amerikansk mat som hamburgere og pølser.
Vi har ikke noe bra her.
Folk var vant til smakløse tomater,
og mat som ikke hadde smak eller aroma.
Franske kokker kom bort og sa:
"Herregud, jeg må importere alt fra Frankrike."
På den tiden handlet restauranter om saus og kjøtt,
og kanskje en stilig dessert eller noe.
Maten var alltid det samme.
Etter å ha jobbet på restauranter i to måneder,
gikk jeg en dag for å få en espresso.
Plutselig ser jeg en venn fra Paris.
Jeg sa: "Hva pokker gjør du her?"
Han sa: "Jeg jobber på en restaurant som heter Ma Maison."
Eieren er nevøen til eieren av La Tour d'Argent,
en trestjerners restaurant fra Paris.
Jeg sa: "Det må være en flott restaurant."
Kanskje du kan hjelpe meg med å få en jobb.
Han skaffet meg jobb som kokk på Ma Maison.
Jeg var så spent. Men den første dagen jeg gikk inn,
så jeg kunstgress på gulvet, plaststoler og alt.
Ikke engang et kjølerom. De hadde kjøleskap ute.
Jeg sa: "Dette er nevøen til eieren fra La Tour d'Argent."
Patrick var veldig arrogant.
Han hadde alltid på seg en fin dress med en liten nellik,
og snakket som om han hadde den beste restauranten i Los Angeles.
Omtrent 1979, 1980. Restauranteieren trodde han var suveren.
Og kokken var arbeiderklassefyren som jobbet hardt på kjøkkenet.
Ma Maison var visjonen min, min kunst, min produksjon, min film.
Da jeg ansatte Wolf,
ante han ikke hvordan det var å lage mat til amerikanerne.
Jeg begynte å jobbe der.
Og to uker senere så jeg den verste anmeldelsen.
OVERKOKT, FETTETE, BRENT
SLIK ÅPNER DU EN RESTAURANT ...OG SLIK GJØR DU DET IKKE
Patrick sparket kokken der.
Han sa: "Wolfgang, ta over restauranten og vær kokken her."
Jeg kunne ikke tro det. Men Ma Maison hadde et dårlig rykte.
Da jeg så i kjøleskapet,
var det bare frossent kjøtt.
Jeg sa: "Nei, jeg kan ikke lage sånn mat."
Da jeg fikk jobben, lo folk av det,
for ingen skulle til Ma Maison.
Alle sa: "Herregud, du gjorde en feil."
Mange tror at gresset alltid er grønnere et annet sted.
De sier: "Jeg har et problem. La oss gi opp."
Men gresset er grønnere der man vanner det mest.
Hvis man gjør en innsats og jobber hardt, kan det bare bli bedre.
Da jeg begynte hos Ma Maison, var maten forferdelig.
Jeg sa: "Hvordan skal vi fikse det?"
Man begynner med det beste produktet, og ødelegger det ikke.
I et åpent landskap 30 km nord for San Diego ligger en beskjeden veibod.
I kontrast står det biler i kø seks dager i uka.
De vil kjøpe Tom Chinos råvarer,
de beste fruktene og grønnsakene som fins.
Da jeg dro til Chino Farm i Rancho Santa Fe
og så alle grønnsakene, lyste øynene mine opp, og jeg sa:
"Herregud, dette er så godt som Baumanière. Jeg kan virkelig lage mat."
Wolf var den første i LA som fant Chino Ranch.
Han begynte å bruke deres fantastiske råvarer.
Plutselig serverer han enkel mat som er utrolig smakfull.
Salatene fikk folk til å tenke: "Herregud, er dette en tomat?"
Og det var virkelig nytt.
Kvaliteten på ingrediensene ble en stor del av maten på Ma Maison.
-Hvor er tunfisken vår? -Han dro til fiskemarkedet hver dag.
Han tok en ukentlig to timer lang tur for å kjøpe grønnsaker.
Det var veldig unikt.
Han lærte oss å lage amerikansk mat på en helt ny måte.
Han fikk det til å føles som California på en tallerken.
Det er fantastisk. Du kommer til å elske det.
Det var tøft de første seks månedene, men jeg jobbet hardt.
Og litt etter litt ble restauranten bedre,
og jeg var så stolt av det.
MA MAISON ER DET BESTE LUNSJSTEDET
Å få et bord på restauranten var nesten umulig.
Wolf var på kjøkkenet, ingen så ham,
og han lagde mat som ingen av oss hadde spist før.
Men restauranten handlet om Patrick Terrail.
Hollywoods Ma Maison har suveren mat og et uregistrert telefonnummer.
Et av Tinseltowns mest populære lunsjsteder.
Ingen bryr seg om at det er en tidligere parkeringsplass
dekket med kunstgress.
Det er så populært at kjendiser kjemper for et bord,
og alle vil bli venner med kelnerne.
Det var sprøtt å jobbe hos Ma Maison.
...og så hummeren.
Jeg våknet tidlig og gikk på markedet,
kjøpte ferske ingredienser og kjørte til Ma Maison,
der jeg jobbet fra fem på ettermiddagen til to-tre om morgenen.
Vi visste om klubber som begynte å åpne kl. 02.00,
og vi pleide å henge der til dagen begynte, hver eneste dag.
En kveld dro jeg for å danse med en jente. Vi snakket, og hun sa: "Hva gjør du?"
Jeg sa: "Jeg er kokk." Hun så på meg og sa: "Kokk?"
Sangen var over,
og hun forlot meg på dansegulvet og gikk fra meg.
Jeg tenkte: "Hva har jeg gjort?"
Jeg tråkket ikke engang på tærne hennes.
Hver gang jeg dro på en klubb etter dette,
sa jeg at jeg var racerbilsjåfør i Europa.
Vi tilsetter melk til eggeplommene.
På den tiden underviste jeg i matlaging på Ma Maison.
En dag så jeg opp mens jeg laget smørsausen,
og der var Barbara. Hun spiste.
Jeg gikk inn i klassen og satte meg.
Wolf så opp et øyeblikk og så meg.
Han hadde en stor smørklump i hendene,
og han mistet den på gulvet.
Og det gikk ganske fort.
Barbara var en vakker kvinne.
Hun var veldig utadvendt og smart.
Han var veldig søt og fokuserte på det han gjorde.
Han var også litt uoppnåelig.
Standardvitsen var: Hvis jeg kledde meg ut som en babygulrot,
ville jeg fått mer oppmerksomhet. Men jeg liker utfordringer.
Barbara var den som dyttet Wolf framover.
Han var geniet og kokken.
Men det var hun som sa: "Ikke undervurder deg selv.
Du er virkelig god."
Voilà. Det begynner å bli brunt.
Skal du alltid legge ned skinnet først?
-Spiller det noen rolle? -Ja, alltid skinnet først.
Wolfgang snakket alltid om sine drømmer og begjær,
om arbeid og ønsker, og han sa:
"En dag vil jeg ha min egen restaurant."
Jeg sa: "Ja, det bør du."
Nå sauterer vi grønnsakene.
-Først baconet, så fettet renner ut. -En dag fant jeg en sjekk.
Jeg sa: "Wolf, er dette lønna di?" Han sa: "Ja."
Jeg sa: "Er dette alt du tjener i uka for å jobbe så hardt som du gjør?
Gå inn og be Patrick doble lønna.
Etter å ha jobbet der i seks år, gikk jeg til Patrick.
Patrick sa: "Kanskje jeg kan gjøre deg til partner i restauranten."
Jeg sa: "Bra." "Men jeg betaler deg litt mindre."
Ma Maison var nesten konkurs.
Da jeg begynte, begynte vi å gå oppover.
Men Patrick tok all æren for det.
Han fikk meg til å føle at jeg ikke er viktig for restauranten.
Ma Maison er et amerikansk ikon, med Wolf eller uten Wolf.
Ma Maison var mitt hus.
Du vet, jeg bygget det fra ingenting.
Jeg sa til Patrick at jeg ville være en likeverdig partner.
Det må være 50/50.
Onkelen min på Tour d'Argent sa: "Du er gal.
Du kan ikke gjøre det. Du er restauranteier, og han er bare kokken."
Han pekte på meg og sa: "Jeg vil alltid eie 51 prosent."
Jeg pekte på ham og sa: "Jeg også."
Så det var det. Så sa jeg: "Nå må jeg dra."
Jeg har alltid ønsket å åpne min egen restaurant.
Det var drømmen min.
Men Ma Maison var restauranten i LA.
Å forlate toppsjiktet er sprøtt.
Patrick sa til avisene at jeg ikke kan drive restaurant.
Jeg er bare kokk, og han sa:
"Wolfgang kommer tilbake om tre måneder og trygler om en jobb."
WOLFGANG PUCK OG PATRICK TERRAIL...
Jeg sa: "Herregud, dette er déjà vu."
...ER IKKE LENGER EN FAMILIE PÅ MA MAISON.
Alle de sprø ordene minnet meg om stefaren min.
Jeg følte at jeg kom til å mislykkes.
Wolf var veldig talentfull, lidenskapelig og fokusert,
men jeg tror ikke han tenkte høyt nok om seg selv.
Han hadde mareritt om hva som kunne gå galt.
Jeg sa hele tiden: "Du klarer det. Vi klarer dette."
Jeg var så nervøs hele tiden. Barbara var veldig støttende.
Hun hadde tro på at jeg kunne få det til å fungere.
Barbara fikk meg til å huske at jeg ikke gir opp.
Jeg gir ikke opp så lett.
Han ante ikke om han kunne drive en bedrift.
Dette var nytt for ham.
Men enten hopper man uti det,
eller så trekker man seg tilbake til å stå bakerst på kjøkkenet
med det hvite forkleet resten av livet,
og han hoppet uti.
Wolfgang fant en restaurant i Hollywood.
Det var et prosjekt. Så forfallen.
Vi måtte få inn en spyler
for å fjerne syv cm fett fra veggene
som hadde vært der i 30 år.
Jeg sto opp ned og skrubbet tyggisen
av alle de gamle bordene i dagevis.
Vi hadde ikke mye penger da, så vi måtte gjøre det vi kunne.
Wolfs første tanke om å åpne Spago
var at det skulle være et lite pizzasted
som den han hadde besøkt i Saint-Rémy i Provence,
med rutete duker.
Det var Barbara som sa: "Nei. La oss gjøre noe mer ambisiøst."
Jeg hadde ikke mye erfaring med design, men jeg hadde jobbet med teaterkulisser,
og jeg tenkte at matlaging var et show. Det var teater, og han var stjernen.
Jeg ringte nødnummeret og sa: "Kan jeg få nummeret til brannvesenet?"
Jeg sa bare: "Hallo, vi vurderer å lage en restaurant
som skal ha en vedfyrt pizzaovn på det åpne kjøkkenet
i restauranten, er det ok?"
Han sa: "Det høres greit ut."
Jeg la på, snudde meg mot Wolf og sa: "Dette klarer vi."
På åpningsdagen ble spikrene fortsatt hamret inn i brettene.
Menyen var ikke ferdig da.
Den dagen vi åpnet, hadde vi akkurat fått de siste tillatelsene,
så jeg kunne skru på ovnen.
Jeg hadde gått i 40 timer uten søvn.
De hadde ikke strøm før kl. 16.
Vi skulle åpne den kvelden,
og jeg stod fortsatt barføtt på toppen av utstillingsdisken,
og justerte alt sammen.
Mat ble levert og alle prøvde å kle på seg.
Og så åpnet dørene seg, og det var organisert kaos.
Til min overraskelse ble det en umiddelbar suksess.
Det var en fantastisk følelse.
Vi hadde mange kunder, så vi var i gang hver kveld.
Med en reservasjon kl. 20.30,
kunne du få bord kl. 22, hvis du var heldig.
Du gikk inn, og energien bare kom opp.
Vi jobbet på kjøkkenet. Det var mye støy,
mye varme og flammer.
Vi laget pizza så fort vi kunne.
Man kunne lukte maten som fløt gjennom rommet.
Du så spenningen. Du så maten komme inn og ut.
Alle spurte om maten.
Så jeg kjøpte pastell og designet min egen meny.
Og skrev Spago California Cuisine. Folk elsket det.
CALIFORNIA SKRIVER DEN NYE MENYEN
DETTE ER CALIFORNIA-MAT.
Han lagde den beste pizzaen, den beste salaten,
den beste maten du kan spise, alt veldig sunt.
Mange kaller det "California cuisine".
Jeg kalte det "Wolfgangs kjøkken".
WOLFGANG FÅR FOTFESTE ETTER MA MAISON
KULINARISK RISIKO LØNNER SEG
Wolfgang hadde en stor personlighet, og kjøkkenet var åpent.
Det var ingen andre restauranter som det.
Hver kveld sa vi det samme. "Teppet opp."
Jeg tenkte: "Ja, dette er Spago."
Et år etter at vi åpnet, skrev New York Times:
"Spagoiseringen av Manhattan."
SPAGOISERINGEN AV MANHATTAN
Vi innså at på ett år
påvirket restauranten hvordan folk spiser.
Et mer uformelt miljø setter kokkene på scenen med åpne kjøkken,
og alt det var enormt.
WOLFGANG PUCK HAR REDDET OSS!
MED JULIA CHILD
Vi steker kyllingen i dag på French Chef.
Vi snakker om vaktel
og en flokk gjess og en løveflokk.
Dette er kjent som en flokk av kyllinger.
På den tiden, på 80-tallet,
var Julia Child den eneste store kokken som var på TV.
Du hadde flere matlagingsprogrammer,
spesielt på lokale stasjoner i hele landet.
Men ingen hadde blitt nasjonale.
Gulrøtter.
Sopp.
Sneglene kom til USA fra Frankrike som mat.
Tofu har ikke mye personlighet i sin rå form.
Den trygler om å bli smaksatt.
Wolfgang ble raskt anerkjent som innovatør.
-Du kan ikke lukte det på kameraet. -Vi var venner.
En dag sa jeg til ham: "Vi synes du bør være på TV."
Den beste måten å få ham på TV på,
var å ta adm. dir. i ABC med på middag.
Jeg ringte Wolf, og han sa: "Hva skal jeg gjøre?"
Vi fikk en av historiens beste menyer.
Vi drakk mye vin.
På slutten av middagen sa jeg:
"Det hadde vært flott å gi Wolf to-tre opptredener på GMA."
Fyren sa: "God idé."
Jeg tok frem en serviett
og skrev det på servietten, daterte det og ba ham signere det.
Og vi hadde en kontrakt.
TORSDAG
En av Hollywoods mest berømte kokker er en mann ved navn Wolfgang Puck.
Han har laget mat til rike og berømte fra hele verden.
I dag skal han lage mat til oss. Fint å ha deg her.
-Tusen takk. -Velkommen. Hva lager du?
Vi skal lage en luksuriøs burger i dag.
-Greit. -Her har vi...
Å være på TV for første gang var stort for meg.
...annerledes. Her har vi blåmuggost.
Jeg var trygg på matlagingen, men var nervøs for å se på kameraene,
hvilket kamera man skulle se på.
Ok, så tar du...
Jeg ville at det skulle bli perfekt. Slik at de ber meg om å komme tilbake.
Legg den i midten og lukk den.
På den tiden var en enkel måte å definere hva som var vellykket,
å se hvor mange samtaler som kom inn til sentralbordet.
Vi sauterer dem raskt.
Etter første opptreden ringte vi alle i firmaet,
og fikk dem til å ringe alle de kjente.
Nettverket lyste opp i LA og New York.
Sentralbordet lyste opp av folk som ringte og spurte: "Hvem er den søte fyren?
Han er fantastisk, jeg elsker oppskriftene," og det fungerte.
-Han eksploderte som en filmstjerne. -Hei, hvordan går det?
FREDAG
Den bestselgende pizzaen er andepølsepizzaen.
-Nå snakker vi. -Vil du også ha en?
-Ja. -Bra.
Wolf begynte med morgenshowet og kveldsshowet.
Hei, grønnsakene er her. Hvordan går det?
Han kan være med David Letterman og spøke.
Han visste hvordan han skulle være seg selv, og du elsket ham.
Hvor får du oppskriftene fra?
Jeg har laget mat i 25 år, så det er lett å lage...
Du er nok yngre enn meg, ikke sant?
Mye yngre, ja.
Alle journalister ville intervjue ham hele tiden.
Det var alltid fotograferinger. Det var sprøtt.
Det går bra. Vi har nok til alle.
Midt på 80-tallet ble jeg med ham til Cleveland.
Og jeg dro med Wolf for å leie en bil,
og kvinnen i leiebilselskapet sier:
"Herregud, det er Wolfgang Puck, du er kokken."
Og jeg tenkte at tiden til kjendiskokken hadde begynt.
Hallo, hvordan går det? Jeg er Wolfgang Puck.
Nei, det er du ikke.
Jeg ble imponert over Wolfs suksess. Han ble USAs første stjernekokk.
Food Network kom rett bak ham. Det skapte en ny industri.
-La oss grille. -God morgen.
Wolfgang Puck fortjener så mye respekt
for hvordan han forvandlet kjendisstatusen for kokker.
Med TV-serier, kokkekamper. Han satte scenen for alt det.
Kokkenes Tom Cruise er Wolfgang Puck.
Bryllup hans var i The Lifestyles of the Rich and Famous.
Dette er en kokk vi snakker om.
Etter det var det mange stjernekokker.
Men ingen er så store som Wolfgang.
Her er den gamle bilen min. Limousinen min er klar.
Stedet er Spago, den legendariske "in"-restauranten,
eid, drevet av og med maten
til den like legendariske kokken Wolfgang Puck.
Puck er et kjent navn.
Han er den mest kjente og mest vellykkede kokken i vår tid.
Drømmen var å ha en liten restaurant, kanskje skrive en kokebok.
Og du har tjent mer enn du hadde drømt om.
Ja, absolutt. Jeg lever bedre enn jeg trodde.
Men pengeaspektet er ikke det som driver meg.
Selv om han var enormt vellykket
og enormt respektert,
var Wolf fortsatt lamslått.
Når man tok ham på senga, så man at han var redd.
At han skulle tilbake til å skrelle poteter,
at vognen skulle bli til et gresskar igjen.
Så han senket ikke farten.
-Nå begynner vi. -Jeg tror alle de programmene
og all pressen førte til en eksplosjon.
Det var frenetisk.
Årets restauratør er Wolfgang Puck.
I hver by vi dro til, var det noen som sa: "Åpne her.
Kom og jobb med oss." Alle ville ha en bit av Wolf.
Johnny Carson kom ofte til Spago.
En dag sa han: "Kan jeg ta med pizza?"
Han tok med ti-tolv pizzaer.
Andre eller tredje gang sa jeg:
"Johnny, hva gjør du med pizzaene?"
Han sa: "Jeg legger dem i fryseren. Jeg elsker dem." Hva pokker?
Så jeg startet min frossenpizzabedrift.
Wolfgang var den første kokken siden Chef Boyardee som sa:
"Hva om jeg tar maten min,
og gjør den tilgjengelig for de som er hjemmekokker?"
Etter det ble han en merkevare.
-Den verdenskjente kokken Wolfgang Puck. -Wolfgang Puck.
Kjendiskokk Wolfgang Puck.
Hver måned var det en ny restaurant i California.
Og så rundt om i verden. Hvordan kunne han være overalt?
-Et vakkert sett. -Vi åpnet Spago Las Vegas,
så begynte vi å bygge kafeer.
Ting bare blomstret og blomstret.
Alt gikk i hundre.
Alt var en stor suksess, større enn jeg kunne drømme om.
Men jeg har alltid følt at noe mangler.
Godt å ha deg her i Atlanta.
Du er så travel. Du har frossenpizzaene.
Du har 63 restauranter og alt det,
du har en ny baby på fire måneder.
Det holder meg opptatt og unna trøbbel.
Jeg antar det.
Da jeg tenkte på å bli far,
og hvordan jeg skulle behandle barna, var jeg så nervøs.
Det siste jeg ville, var å bli som stefaren min.
Men Barbara hadde alltid ønsket å stifte familie.
Da vårt første barn kom, var jeg allerede 40 år gammel.
Noen år senere fikk jeg enda et barn.
Men jeg ekspanderte som en gal på den tiden.
Vi skulle bygge opp en bedrift, og han var alltid så nervøs
for at ting ikke skulle gå bra.
Det var først og fremst jeg som tok meg av barna.
Han var alltid på restaurantene.
Noen kvelder sa jeg: "Jeg burde ikke være der,
men hjemme med sønnen min."
Men vi prøver å sjonglere begge,
å tilbringe tid med ham og på restauranten,
for restaurantene er også barna våre.
Jeg følte at han prøvde å gjøre for mye.
Jeg prøvde å få ham til å fokusere på færre ting,
men han gjorde det han ville.
Han prøvde å gjøre alt.
Hvor mye tid bruker du på kjøkkenet?
Er det dager da du ikke lager mat selv?
Noen dager må jeg snakke med regnskapsførere,
-advokater og... -Journalister.
Det er nok den verste dagen.
Da jeg vokste opp, jobbet faren min hele tiden.
Jeg husker at jeg gikk på barneskolen og dro til Spago
fire kvelder i uka for å spise middag med familien.
Det var tøft å se ham.
Han var alltid
opptatt med andre ting.
Jeg sa: "Hvis du virkelig vil bli kjent med barna dine,
må du være der av og til."
Jeg har noe nytt på kontoret til deg.
Hva er det?
Din idé om plaisanterie og min idé om plaisanterie
er to forskjellige ting, så...
Ingenting er som å jobbe
med Wolf og Barbara. De er et suverent team.
Sammen laget de noe
som ingen andre hadde gjort før.
Men på den tiden var journalister så fengslet av Wolfgang
og hans vinnende personlighet. Det som var vanskelig for Barbara,
er at hun jobbet like hardt som Wolfgang og ikke fikk oppmerksomhet.
Jeg tror det tæret på henne.
SKILSMISSE UTFORDRER PUCKS RESTAURANTIMPERIUM
Som barn forsto jeg ikke hva skilsmisse var.
Jeg forsto ikke at pappa ikke skulle være i huset lenger,
helt til første skoledagen i andre klasse.
Mamma fulgte meg til skolen og snudde meg rundt,
og hun var veldig alvorlig.
Hun sa: "Hvis noen sier noe om foreldrene dine,
eller hva som skjer hjemme, ikke si noe til dem.
Det trenger du ikke. Ikke bli sint på dem.
Bare la det være, så kan du snakke med meg om det."
FÅR DE BEGGE ET STYKKE AV PUCKS PIZZAIMPERIUM?
Da vi ble skilt, var det vanskelig.
Barbara støttet meg alltid.
Hun trodde alltid på meg.
Ofte satt jeg ved Spago og så ut av vinduet
og spurte meg selv: "Hvem er jeg?"
Er jeg en kokk?
Er jeg en restaurant?
Er jeg en karakter?
ORGANISK SIGNATURTORTILLA
Er jeg en fyr som aldri har nok?
-Det er kaldt her. -Veldig kaldt.
Jeg ville ikke bli her. Det er for kaldt for meg.
De er...
Fra der nede, de er fra godset, og det er bonden.
-Ja. -Bonden...
Og disse er våre.
Hvor var du i 1970, da bestemor døde?
-I Baumanière. -I Baumanière.
Ja.
-Men vi fikk ikke tak i deg. -Nei.
Vi visste at du var i Baumanière, men...
-Det var vanskelig på den tiden. -Da det ikke var noen telefon og du...
-Ja. -Vi fikk ikke tak i deg da, ja.
Jeg tror at jo eldre man blir,
jo mer ser man seg tilbake.
Jeg tror han vet hva han har gjort galt før
og hva han må forandre.
Hele livet har jeg vært redd for å mislykkes.
Jeg var redd for å gå bakover.
Jeg har alltid ønsket å lykkes,
gjøre mer og gjøre bedre.
Men til syvende og sist
visste jeg ikke hvem jeg var eller hva det var for.
Barndomsminnene våre er dype minner.
Minnene om Østerrike er en del av DNA-et hans.
Ikke alle er gode minner.
Men en del av meg har alltid følt at ved å gjøre dette,
ved å lage mat, skriver du kanskje om historien din.
Wolfgang begynte ikke fordi han visste at han ville få et matselskap
og et TV-program og restauranter.
Han begynte fordi han elsket å lage mat. Dette var hans liv og lidenskap.
Jeg tror ikke han har tilgitt stefaren sin.
Det er viktig at Wolfgang lærer å leve med det,
og at han kan gi slipp på det som såret ham.
Jeg har hatet stefaren min hele livet
og har prøvd å motbevise ham.
Men når jeg ser tilbake,
gjorde det meg kanskje sterkere.
Jeg innså hele tiden at jeg ikke rømte fra noe.
Jeg gikk etter det jeg elsker å gjøre.
Vi gjør alle feil når vi går gjennom livet.
Når jeg ser tilbake og sier: "Jeg burde ha gjort det",
kommer jeg ingen vei.
Hvis man bruker tid på å snakke om fortiden,
glemmer du å snakke om fremtiden.
Hva er mulighetene? Hva kan vi gjøre nå?
Da jeg flyttet Spago fra West Hollywood til Beverly Hills,
sa jeg: "Hva skal vi gjøre annerledes?" Jeg må gjøre noe annerledes."
Da jeg var på Ma Maison, laget vi moderne fransk mat.
Jeg åpnet Spago, en blanding av California.
Chinois var asiatisk.
Men det var i Østerrike jeg forelsket meg i matlaging.
Men jeg har aldri laget østerriksk mat.
Jeg sa: "Vet du hva? "Jeg skal sette noe østerriksk på menyen."
Som barn husker jeg schnitzelen moren min laget.
Hun lagde suppe med leverdumplinger som jeg elsket,
eller palatschinken, eller kaiserschmarrn.
Det er ting jeg husker best ved familien vår,
den positive delen av familien.
Vi har alle smaken av barndommen i hodet.
Og da han lagde menyen på Spago Beverly Hills,
var det som han tenkte: "Jeg skal ha retten min der,
og jeg blåser i om den passer til resten av menyen.
Jeg skal ha den på menyen."
Vi bestiller den hele tiden, for den er fantastisk.
Wolfgang gjør så mye.
Men jeg visste at han aldri var mer komfortabel
enn i jakken foran ovnen.
Da føler Wolfgang seg som Wolfgang.
Wolfgangs største påvirkning er gleden han gir matlaging.
Det er en varme hvor enn han er.
Han bare genererer det. Han går inn i et rom, og det lyser.
Folk sier at mat er medisin. For Wolf er mat kjærlighetens kanal.
Til min store overraskelse var wienerschnitzel en stor suksess.
Alle elsket den.
Den minnet meg på at mat er familie.
Å få folk til å føle seg lykkelige er mitt mål i livet.
Det er interessant hvordan vi lever livet.
Vi glemmer hvor kort det er.
Nå er jeg litt mer gjerrig med tiden min.
Hvorfor det?
Jeg har bare så mange somre igjen.
Hvordan går det?
-Flott, kokk. -Ja, kokk.
Hva skal vi ha? Brød?
-Brød, brioche. -Brioche.
Ja!
-Hei! -Hva lager vi?
Vi lager sjokoladekjeks med jumbobiter.
-Men gjør dem skikkelig mørke, hva? -Ja.
-Ingen hvite kjeks. -Ingen hvite kjeks.
Ja.
Når folk spør hva jeg er mest stolt av,
er det egentlig livet.
Hvordan er tunfisken? Få litt.
Å holde virksomheten i gang i mange år krever hardt arbeid.
-Ikke overstek den, ok? -Ja.
Vi må alltid forandre oss.
Jeg tror vi får nye ideer fra de yngre.
Nå har jeg gleden av å ha så mange talentfulle unge kokker,
som sønnen min, Byron.
-Skal du sette egget der? -Ja.
-Vi gjør det. -Og, her. Jeg hjelper.
Takk.
-Håper jeg ikke tar med skallene. -Perfekt.
Jeg begynte å jobbe på Spago som 13-åring med å skrelle poteter.
Det var fantastisk å se ham som leder.
Alt han gjorde, ville jeg gjøre.
Jeg følte meg komfortabel i dette miljøet.
Det føltes som noe jeg kunne
legge sjelen i og bruke resten av livet på.
-Det er godt, ikke sant? -Ja.
-Litt til. -Gjør den fin og sprø.
Ja.
Nå får jeg være lidenskapelig, ikke bare om det samme,
men jeg får hjelp av en av verdens beste lærere.
Det minner meg om lyden moren min pleide å lage.
Ja.
Det at Byron virkelig vil være i bransjen,
jeg tror ikke det finnes større glede for Wolf enn det.
Å ha en sønn som vil følge i hans fotspor.
Det er stort for ham.
Koser vi oss her?
-Det er vi. -Så godt.
Går det bra?
Som yngre kokk var jeg så opptatt av yrket mitt
for å lykkes, at jeg forsømte min plikt som far.
Men nå er det flott å jobbe med sønnen min i bransjen.
For en far er ingenting bedre enn å se barna lykkes.
-Nei, seriøst. -Ja.
Legg dem på skjærefjølen der.
Hvem vil være soussjef? Jeg hater å skjære løk.
-Ok, jeg gjør det. -Det er den beste bruken av Wolfgang Puck.
-Ok. Ja. Akkurat. Skjær to løk. -Ok.
Se, jeg hakker løk.
Jeg tror jeg burde gjøre det.
Du starter med tuppen på brettet.
Det gjør det veldig enkelt.
-Sí señor. -Ja, bruk denne.
Men det smaker godt.
Jeg lurer på hva jeg kunne gjort annerledes.
Det er å tilbringe mer tid med familien.
Jeg gikk glipp av at barna mine vokste opp.
Vel, du må dra på søndager. Heldigvis har jeg...
-Det er godt. -Jeg trenger fortsatt mye.
-Det er greit. -Nei, ikke ta osten min. Hei.
Men nå er jeg gift med Gelila, og vi har to små gutter.
-Så nå vet jeg hvor dyrebar tid er. -Ingen kyss.
Er dere klare til å spise?
-Skål for guttene mine. -Skål.
-Godt jobbet, Byron. -Skål, sir.
-Skål. -Skål.
Til syvende og sist må man følge et eksempel.
Wolfs erfaring drev ham mot kjærlighet,
for å bli en familie igjen og bli den personen han ønsker å bli.
At han kan påvirke ikke bare barna sine,
men også alle som kan overvinne utfordringer.
Det er en vakker historie.
Det finnes ikke bedre eksempler på å komme fra ingenting,
og bygge noe så utrolig som Wolfgang Puck gjorde.
Den virkelige moralen i Wolfs historie er tro på deg selv.
Man må vite hva man er god til, ta sjanser og lykkes.
I dag er det flere hundre tusen,
om ikke millioner av folk som jobber på kjøkken,
som vil bli Wolfgang Puck, og som tar lærdom fra historien hans.
Det viktigste jeg lærte av Wolfgang, er å ikke være redd.
Hans hengivenhet og ofring gjorde ham til den han er.
-Vi må lene oss forover. Det er varmt. -Kniven er...
Varm.
Wolfs arv er i seg selv kjærlighet.
Hvis du følger hjertet, sinnet og elsker det du gjør...
Da får du et godt liv.
Jeg tror vi må ha et formål i livet.
Ingenting er lett, men hvis du tror på noe,
må du følge drømmene dine.
Jeg håper jeg ender opp med å gjøre det jeg elsker
til jeg tar mitt siste åndedrag.
Tekst: Monica Bugge