Downloaded from YTS.MX
DISNEY+ PRESENTERAR
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Hur är det? -Det var längesen.
Plötsligt har vi alla fått grått hår.
-Hur gick det till? -Du har gått ner i vikt.
Jag vill se ut som du.
Har du smakat den här än? Den är utmärkt.
Restaurangbranschen är tuff.
Ja, för att hålla i gång verksamheten måste man förändras.
Man måste jobba mer nu än nånsin.
Förut gick världen långsamt framåt.
-Det går för fort nu. -Nu går den på överväxel.
Jag gillar inte att prata om det förflutna för mycket,
för då börjar jag tänka på hur mycket tid jag har kvar.
I min ålder borde jag nog säga: "Wolfgang, sakta ner och ta det lugnt."
Men det är tvärtom.
När jag var yngre sa min mentor:
"Wolfgang, du kommer ha många möjligheter där ute.
Men möjligheterna är precis som tåg på en tågstation.
Du måste hoppa på ett tåg.
Förhoppningsvis tar det dig i rätt riktning,
förhoppningsvis tar det dig dit du vill."
Så har jag levt mitt liv.
Nästa gäst är en av världens bästa kockar,
och hans restauranger är bland de bästa i världen.
En applåd för vår vän, kocken Wolfgang Puck.
Wolfgang var utan tvekan den första kändiskocken.
Hej, allihop. Hur mår ni?
Åh! Se så vackert.
Han har så många restauranger och så många olika slags restauranger.
Och alla produkter han säljer.
Jag har inte ens koll längre.
God eftermiddag. Är vi redo?
-Ja, köksmästarn. -Ja, köksmästarn.
-Vad lagar vi? -Den största missuppfattningen om Wolf
är att han bara är kändiskock och inte kan laga mat.
Okej. Är du klar med agnolottin?
Men det är långt ifrån sanningen.
Bra.
Mount Rushmore av kalifornisk mat. Wolf är där i mitten.
Han är en av grundarna till hur vi äter i det här landet.
Den populäraste restaurangen som alla känner till, Spago.
När Wolf öppnade Spago förändrade han hur amerikaner äter.
Han satte pizzor på menyn på en fin restaurang.
Det var revolutionerande.
Lägg dem på elden. Det är för 20 personer.
En stor innovation som Spago medförde var det öppna köket.
Det förhöjde kocken, för det som händer i köket
är lika viktigt som de som sitter där.
-Jag går till matsalen. -Ja, kocken.
-Vi ses om några minuter. -Okej.
Hej, hur är det? Hur är det?
Wolf satte kocken i rampljuset som nån man pratar om,
nån man skriver om.
Han ändrade uppfattningen om vad en kock är.
Du måste prova vår agnolotti med tryffel.
Hans liv handlar om att omfamna möjligheten.
Att ta varje chans du får och köra på.
Wolfgang har inget slutmål, det kanske är därför han håller på än.
Han vet inte vad slutmålet är.
ÖSTERRIKE
Hej. Vem där?
-Det är jag! Minns du mig än? -Hej! Välkommen.
WOLFGANGS SYSTER
Hej.
-Du har gått ner i vikt. -Ja.
-Du är smal. -Ja?
Det var därför jag tog med nåt att äta.
-Vadå? -En dessert.
-Tack så mycket. -Okej, precis.
-Jag behöver inte göra den själv. -Precis.
Tack så mycket. Jag har en överraskning åt dig också.
-Nej. -Jo. Jag har gjort ostknyten.
Ostknyten? Som vår mor brukade göra?
Ja. Som vår mor. Kom. Ostknyten.
Det är samma bräda som mamma hade.
-Så de måste vara lika bra. -De måste vara lika bra.
Jag är hungrig!
Om vi lägger dem i vattnet nu, så...
-Ska det inte koka? -Sjuda.
-Sjuda. Det får inte koka.
-Okej, bra. -Sjuda.
Här är mina kokböcker. Det är nästan allihop, va?
-Ja. -Du har alla.
Jag har alla dina.
Som barn
var köket det enda stället där jag kände mig trygg.
Jag växte upp fattig.
Vi hade inte rinnande vatten i huset. Vi hade ingen toalett.
Men på söndagar hjälpte jag mamma att laga wienerschnitzel till lunch.
Kanske lite potatismos.
Det var min favoritsyssla.
Som barn
var Wolfgang alltid i köket med min mormor eller min mor.
Han såg på när de lagade mat och hjälpte alltid till lite.
Och det var hans...
Dit han kunde gå för att komma undan sin styvfar,
där han accepterades.
Wolf var utomäktenskaplig.
Hans mor var en bybo i en liten stad i Österrike.
Efter hon fick Wolf gifte hon sig med en gruvarbetare
som misshandlade Wolf och hans syster och mor.
Livet med min styvfar var tufft.
Han terroriserade oss.
Han brukade säga att jag var lat och värdelös.
Det han sa påverkade mig.
Jag minns när jag var åtta, nio år.
Han kom hem full
och sa: "Gå in i skogen och plocka en pinne."
Det kändes som om nåt inom mig krympte.
Jag sa: "Jag vill härifrån."
DEN ÅRLIGA OSCARSGALAN
Hej, jag är Wolfgang Puck. Jag är på den världsberömda röda mattan
och firar Hollywoods största kväll, Oscarsgalan.
-Grattis. -Tack så mycket.
God mat.
Det här är en förhandsvisning av Wolfgang Pucks mat.
Det här är vår choklad-Oscar, som är täckt av 24 karats guld.
Goda nyheter, de har hittat Nemo.
Den dåliga nyheten är att han är i Wolfgang Pucks smördeg.
När jag började skriva om mat på 70-talet
var kockyrket ett arbetaryrke. Det var ett hemskt jobb.
Folk visste vem som ägde restaurangen.
De visste sällan vem som lagade maten.
Wolf förändrade verkligen det.
När han öppnade Spago,
gjorde Wolfgang Puck nåt som ingen nånsin hade gjort förut.
Kändisar älskade att gå dit.
Jag var agent på 80-talet.
Varje gång jag ringde en klient och föreslog vart de skulle gå,
var alternativ ett, två och tre Spago.
Restaurangen öppnade kl. 18.00. Det var fullsatt från kl. 18.00,
och sista bokningen var kl. 23.00.
Jag kollade bokningarna och bestämde borden.
Det fanns två dussin bord i det främre rummet längs med Sunset.
B- och B-minus-borden låg på västra sidan.
A-borden låg på östra sidan. Det var det bästa läget.
Jag läste The Hollywood Reporter för att hänga med.
Om nåt hände och man visste att nån inte var lika mäktig längre,
förlorade de sin ställning.
Jag brukade sätta Sean Penn vid bord två och Steven Segal vid bord 20.
Arnold Schwarzenegger här, Tony Curtis där,
Tom Cruise där, Paul Newman där.
En gång kom Michael Caine, Sean Connery och Sidney Poitier in.
De hade ett bord för sex personer mitt i matsalen.
Ingen i deras närhet ville gå. Det hände jämt.
Eftersom kändisar älskade Spago,
lärde han känna alla filmstjärnor och regissörer,
och uppfattningen om vad en kock var började förändras.
Godnatt, vi ses snart.
Det är Mittagskogel.
"Mittags" betyder mitt på dagen.
Och det heter så, för på sommaren
när klockan är tolv står solen står rakt ovanför det.
Vi brukade simma till den där lilla ön
från hotellet där borta.
HOTELL LINDE
När jag ser tillbaka på min barndom här
känns det jobbigt.
Jag började älska att laga mat
och jag längtade efter att komma hemifrån.
När jag var 14 och slutade skolan,
hittade mamma ett jobb åt mig som kocklärling på Post Hotel.
Jag var så glad, men min styvfar sa: "Du är tillbaka om en månad,
och du kommer aldrig att bli nåt.
Om du är en riktig man, håll dig borta från köket."
Det ögonblicket bestämde jag mig för att bevisa att han hade fel.
Mitt jobb var att skala potatis och städa köket.
Jag lagade ingen mat, men jag var bara glad att vara där.
Alla tittade på mig och sa: "Vad gör den här ungen här?
Han borde vara i skolan."
Jag var så nervös att jag skulle göra fel och vara tvungen att gå hem.
Det var min största rädsla.
En dag, mitt i lunchen, fick vi slut på potatismos.
I slutet av lunchen ropade kocken på mig
och sa att jag var värdelös.
"Jag vet inte varför de anställde dig." Jag minns hans röda ansikte.
Han hade en enorm mage och skrek åt mig
och jag var en liten, 40-kilos unge.
Han avskedade mig och sparkade ut mig från restaurangen.
Jag tänkte: "Jag kan inte gå hem."
Det sista jag vill är att min styvfar säger:
"Vad var det jag sa? Du är tillbaka."
Vid det laget hade det nästan blivit mörkt.
Jag gick till bron över floden Drava.
Jag stod där uppe och tittade ner i den mörka floden,
och tänkte: "Hemma känner jag negativitet.
Känslan av att jag är värdelös.
Nu hände det igen.
Jag kanske är väderlös.
Jag kanske borde förvinna.
Det kanske är lösningen."
Jag stod där i en timme.
Och plötsligt bestämde jag mig för att inte ge upp.
"Jag tänker gå tillbaka i morgon."
Nästa morgon kl. 06.30 gick jag tillbaka till hotellet.
Kocken började skrika åt mig och sa:
"Jag sa ju att du är värdelös, gå hem."
Jag sa: "Jag går inte hem."
Jag satte ner foten, och när de försökte ta tag i mig
flyttade jag mig bakåt och sa: "Jag går inte."
Han visste inte vad han skulle göra.
Så han ringde hotellägaren.
Ägaren sa: "Om han så gärna vill stanna här,
får han gå till det andra hotellet."
De ägde ett annat litet hotell, Park Hotel.
"Vi ser vad som händer."
För mig var det som en gåva från himlen.
Jag lärde mig att inget är lätt. Men att ge upp inte är ett alternativ.
-Vem gjorde olivbröden idag? -Det var jag.
-Va? -Jag gjorde dem.
-Bra jobbat. -Tack.
-Är det en förrätt eller en huvudrätt? -Förrätt, sir.
I början på Spago brukade vi göra rökt lax
med brioche och dillkräm. Det var populärt.
En dag var det fullt upp på restaurangen. Och vi fick slut på brioche.
Plötsligt kommer Joan Collins in.
Hon var den största stjärnan på tv.
Hon ville alltid ha rökt lax. Jag sa: "Vad ska jag ge henne?"
Vi hade varken baguetter eller bröd.
Och man vill inte göra Joan Collins arg.
Så jag sträckte ut en pizzadeg.
Jag la på lite finhackad lök, och bakade den i några minuter.
Och jag lade på lite dillkräm.
Jag lade på den finskurna laxen.
Några klickar kaviar, och sa: "Det här är perfekt."
Den bästa maten kommer från nån som kan reglerna,
men kan bryta dem.
Det intressanta med den rökta laxpizzan var
att den varken hade tomatsås eller ost.
Hur enkelt det än låter idag,
tror jag inte att nån hade gjort en sån pizza förut.
När du frågar Wolfgang Puck vad han lagar,
kanske du inte förstår svaret, men du kommer att gilla det.
När det gällde mat var Wolf alltid villig
att tänka annorlunda och ta stora risker.
På Chinois ville han använda sina franska tekniker
för att komplettera kinesisk mat.
Det var början på fusion.
Wolfs kinesiska kycklingsallad på Chinois startade explosionen
av den asiatiska kycklingsalladen. För alltid.
Man kan köpa asiatisk kycklingsallad i en påse i affären.
Han gjorde det.
Ni gör kinesisk kycklingsallad.
En utmärkt kinesisk kycklingsallad.
Ibland kommer uppfinningar när man minst anar det.
Plötsligt, av nödvändighet, kommer nåt bra ur det.
Jag hade tur när jag fick jobbet på Park Hotel.
Jag gjorde pommes frites och skalade lök.
De visade hur man gjorde pannkakor.
Jag blev bättre och bättre.
Varsågod. Wienerschnitzel.
-Tack. -Smaklig måltid!
Tack.
Bara lite...
Jag var så stolt över mig själv
när jag kunde värma ärtor eller morötter
eller göra kycklingsoppa.
Det kändes så bra.
Efter två och ett halvt år som lärling
kom en fransk restaurang från Dijon
till hotellet och lagade mat i en vecka.
De gjorde allt möjligt som jag aldrig sett förut.
Jag var så inspirerad av fransk matlagning att jag visste
att jag var tvungen att åka till Frankrike och lära mig det.
Jag var 19 när jag började på Baumanière,
en trestjärnig restaurang i Frankrike.
FRANKRIKE
De hade fem franska kockar där. Jag var yngst
och jag pratade inte franska. Det var tufft.
Vi hade en stor gård där med sex trädgårdsmästare.
De kom med fina gröna bönor, aprikoser eller meloner.
Vi använde bara de bästa ingredienserna.
Smakerna var så fantastiska, jag hade aldrig upplevt nåt liknande.
Det var en uppenbarelse för mig.
Ägaren Raymond Thuilier var perfektionist.
BAUMANIÈRES ÄGARE
En dag gjorde han en sås och sa: "Smaka på den."
Jag smakade och sa: "Tillsätt lite citronsaft och peppar."
Han sa: "Tillsätt citronsaft och peppar."
Han smakade och sa: "Mycket bättre."
Han fick mig att känna mig uppskattad.
Han fick mig att känna att jag var lika bra som de andra i köket.
Efter det blev Raymond Thuilier min mentor.
Jag sa: "Jag vill bli kock, jag vill bli som han."
FRANKRIKE
När jag kom till Frankrike började mitt liv gå framåt
hela tiden.
Jag tänkte jämt på framtiden.
Jag var ännu arg på min styvfar
och ville inte ha med honom att göra.
Jag pratade inte med min familj på ett och ett halvt år.
Jag skrev inga brev eller nåt.
Jag ville vara så långt hemifrån som möjligt.
När han åkte till Frankrike var det jättetufft för mamma
och för vår mormor.
När vår mormor var nära sin död, när hon låg på sjukhuset,
hörde vi inte av Wolfgang, vi visste inte var han var.
Hon grät och sa:
"Jag vill bara träffa min älskade Wolfgang igen, inget annat."
Vi visste inte när vi skulle få se honom igen.
En dag på Baumanière sa diskaren:
"Jag lyssnade på radion,
och den österrikiska ambassaden i Paris letar efter dig.
Ingen vet var du är.
De tror att du är död."
Så jag skrev till mamma: "Du vet att jag är i Provence.
Jag trivs här och allt är bra. Oroa dig inte."
Det kändes inte bra att lämna familjen, men jag sa:
"Det spelar ingen roll vad som händer. Jag kommer aldrig att återvända hem."
Alla ungdomar drömmer om att komma till USA.
I USA är alla rika. Alla kör Cadillac.
Jag kom till Kalifornien när jag var 24.
Jag hade lite pengar.
Jag hittade en lägenhet på ett äldreboende i Bunker Hill
med min vän Guy.
Det fanns kackerlackor i trappan.
Men vad får man för 80 dollar?
Jag fick jobb på en restaurang. Jag var kvällskock där.
Men det var motsatsen till Baumanière.
Saker fick flygas in frysta. Det fanns inga färska ingredienser.
Jag fick tillbaka så många biffar som inte var stekta nog.
Jag sa: "Nej, det här är inte alls som jag föreställt mig.
Det är hemskt."
Det här är trollkarlen Henry. Och här är din frysta matmagi.
Barn behöver ofta nåt mellan måltiderna, som Hostess Twinkies.
Det hjälper ditt barn att växa upp.
Sluta! Du behöver inte skala lök eller hantera vitlök.
Taste Tap tryckknappsmat är här.
Det är svårt att minnas hur mat var i USA på 70-talet.
Vi skämdes.
Vi såg amerikansk mat som hamburgare och varmkorv.
Det fanns inget bra här.
Folk var vana vid smaklösa tomater
och råvaror utan smak och arom.
Franska kockar kom hit och sa:
"Jag måste importera allt från Frankrike."
STEKHUS
På den tiden handlade restauranger bara om sås och kött.
Kanske en flamberad efterrätt.
Mat hade fastnat i gamla hjulspår.
Efter att ha jobbat på restauranger downtown i två månader,
gick jag en dag för att köpa en espresso.
Plötsligt ser jag min vän från Paris.
Jag sa: "Vad fan gör du här?"
Han sa: "Jag jobbar på en restaurang som heter Ma Maison."
Ägaren är brorson till ägaren av La Tour d'Argent,
en trestjärnig restaurang i Paris.
Jag sa: "Restaurangen måste vara fantastisk."
Du kanske kan hjälpa mig att hitta ett jobb.
Han fixade ett jobb åt mig som kock på Ma Maison.
Jag var så glad. Men första dagen när jag kom dit
såg jag konstgräs på golvet och plaststolar.
Inte ens ett kylrum. Det stod kylskåp på rad utanför.
Jag sa: "Herregud, det här är ägaren av La Tour d'Argents brorsons ställe."
VÄRDSKAP, PATRICK TERRAIL OCH VUXENBLIVANDE PÅ MA MAISON
Patrick var väldigt arrogant.
Han hade alltid en fin kostym med en blomma här,
och pratade som om han hade Los Angeles bästa restaurang, men den var usel.
Runt 1979, 1980 trodde restauratören att han var den viktiga.
Och kocken var arbetarkillen som slet i köket, umbärlig.
Ma Maison var min vision, min konst, min produktion, min film.
BISTRO
När jag anställde Wolf
hade han ingen aning om vad det innebar att laga mat åt amerikaner.
Så jag började jobba där.
Två veckor senare såg jag den värsta recensionen.
ÖVERSTEKT, FLOTTIGT, BRÄNT
HUR MAN ÖPPNAR RESTAURANG ...OCH HUR MAN INTE SKA GÖRA
Patrick sparkade kocken där.
Han sa: "Wolfgang, ta över restaurangen och bli kock här."
Jag kunde inte tro det. Men Ma Maison hade dåligt rykte.
Och när jag tittade i kylskåpet
fanns det bara fruset kött.
Jag sa: "Fan heller. Jag kan inte laga mat så där."
När jag fick jobbet skrattade folk
för ingen gick till Ma Maison.
Alla sa: "Du gjorde ett misstag som började där."
Många tror att gräset alltid är grönare nån annanstans.
De säger: "Jag har ett problem här. Jag kastar in handduken och slutar."
Men jag tror att gräset är grönare där man vattnar det mest.
Om man anstränger sig och jobbar hårt kan det bara bli bättre.
När jag började på Ma Maison var maten hemsk.
Jag sa: "Hur ska vi fixa det?"
Man börjar med den bästa produkten och sen sabbar man det inte.
På en vidöppen yta, tre mil norr om San Diego, finns ett blygsamt stånd.
Men fina bilar köar utanför skjulet sex dagar i veckan.
De vill köpa Tom Chinos råvaror,
de bäst odlade frukterna och grönsakerna.
Första gången jag besökte Chinos gård i Santa Fe
och såg alla grönsaker där, lyste mina ögon upp och jag sa:
"Herregud, det här är lika bra som Baumanière. Nu kan jag laga mat."
Wolf var den första i LA som hittade Chinos gård.
Han började använda deras fantastiska råvaror.
Plötsligt serverar han enkel mat som är otroligt smakrik.
Han gjorde sallader som fick folk att tänka: "Herregud, är det här tomat?"
Det var nåt helt nytt.
Ingrediensernas kvalitet blev en stor del av maten på Ma Maison.
-Var är tonfisken? -Han åkte till fiskmarknaden varje dag.
Han åkte över två timmar varje vecka för att hämta grönsaker.
Det var väldigt unikt.
Han visade oss hur man lagar amerikansk mat på ett helt nytt sätt.
Han knöt samman allt och fick det att kännas som Kalifornien på en tallrik.
Det är fantastiskt, du kommer att älska det, och smaklig måltid.
BISTRO
Det var tufft första halvåret, men jag jobbade hårt.
Restaurangen blev allt bättre,
och jag var så stolt över det.
MA MAISON - BÄSTA LUNCHSTÄLLET
Att få ett bord på restaurangen var nästan omöjligt.
Wolf var i köket och syntes aldrig till.
Han lagade mat som ingen av oss hade ätit förut.
Men restaurangen kretsade kring Patrick Terrail.
Ma Maison i Hollywood har fantastisk mat och hemligt telefonnummer.
Det är en av Tinseltowns hetaste lunchplatser.
Ingen bryr sig om att matsalen brukade vara en parkeringsplats
täckt av konstgräs.
Den är så populär att jetsettare tävlar om ett bord,
och alla vill bli vän med servitörerna.
Att jobba på Ma Maison var galet.
Nu till hummern.
Jag vaknade tidigt, åkte till marknaden downtown,
köpte färska ingredienser och körde sen till Ma Maison
där jag jobbade från fem på eftermiddagen till två eller tre på natten.
Vi kände till klubbar som öppnade kl. 02.00.
Vi umgicks till solen gick upp varje dag.
En kväll dansade jag med en tjej. Hon sa: "Vad jobbar du med?"
Jag sa: "Jag är kock." Hon såg på mig och sa: "Kock?"
Låten var slut.
Hon lämnade mig på dansgolvet och försvann.
Jag undrade vad jag hade gjort.
Jag trampade henne inte ens på tårna.
Efter det, när jag gick till en klubb,
sa jag att jag var racerförare i Europa.
Nu tillsätter vi mjölk till äggulorna och...
På den tiden höll jag matlagningskurser på på Ma Maison.
En dag tittade jag upp medan jag gjorde min smörsås.
Barbara satt där bak. Hon hade smitit in.
Jag gick in och satte mig.
Wolf tittade upp och fick syn på mig.
Han hade en stor smörklump i händerna
och han tappade den på golvet.
Sen gick det snabbt framåt.
Barbara var en vacker kvinna.
Hon var utåtriktad, smart och begåvad.
Han var rar och fokuserad på det han gjorde.
Han var lite ouppnåelig på vissa sätt också.
Standardskämtet var att om jag klädde ut mig till en morot
skulle jag nog få mer uppmärksamhet. Men jag gillar utmaningar.
Barbara var den som pushade Wolf.
Han var geniet och kocken.
Det var hon som såg det och sa: "Underskatta inte dig själv.
Du är toppen."
Voilà. Den börjar bli brun och fin.
Ska man alltid lägga ner skinnet först?
-Spelar det nån roll? -Ja, skinnet först.
Wolfgang berättade alltid om sina drömmar,
om jobb och önskningar och han sa:
"En dag vill jag ha en egen restaurang."
Jag sa: "Ja, det borde du."
Nu ska vi sautera alla grönsaker.
-Först baconet så att fettet kommer ut. -En dag hittade jag en check.
Jag sa: "Wolf, är det här din lönecheck?" Han sa: "Ja."
Jag sa: "Är det allt du tjänar på en vecka när du jobbar så hårt?
Du borde be Patrick att dubbla lönen."
Efter att jag hade jobbat där i sex år åkte jag för att träffa Patrick.
Patrick sa: "Jag kanske ska göra dig delägare i restaurangen."
Jag sa: "Bra." "Men jag tänker ge dig mindre betalt."
BISTRO
Ma Maison höll på att gå i konkurs innan jag började där.
Så fort jag började, gick det uppåt.
Men Patrick tog åt sig hela äran.
Han fick mig att känna mig oviktig för restaurangen.
Ma Maison är en amerikansk ikon, med eller utan Wolf.
Ma Maison var mitt hem.
Jag byggde upp den från ingenting.
Jag sa till Patrick att jag ville vara en likvärdig partner.
Det måste vara 50-50.
Min farbror på Tour d'Argent sa: "Du är galen.
Så kan du inte göra. Du är restauratören och han är bara en kock."
Han pekade på mig och sa: "Jag kommer alltid att äga 51 procent."
Jag pekade tillbaka och sa: "Jag med."
Det var det. Sen sa jag: "Nu måste jag sluta."
Jag ville alltid öppna en egen restaurang.
Det var min dröm.
Men Ma Maison var den populäraste restaurangen i LA.
Att sluta när jag var på topp var galet.
Patrick sa till tidningarna att jag inte kunde driva en restaurang.
Att jag bara var en kock. Han sa:
"Wolfgang kommer tillbaka om tre månader och ber om ett jobb."
KOCKEN WOLFGANG PUCK OCH ÄGAREN PATRICK TERRAIL...
Jag sa: "Herregud, det här är som déjà vu."
...ÄR INTE LÄNGRE EN FAMILJ PÅ MA MAISON.
Alla galna ord påminde mig om min styvfar.
Det kändes som om jag skulle misslyckas.
Wolf var begåvad, passionerad och fokuserad,
men jag tror inte han tyckte att han var bra nog.
Han drömde mardrömmar om att saker skulle misslyckas.
Jag sa: "Du klarar det. Vi klarar det här."
Jag var så nervös. Barbara stöttade mig.
Hon trodde också att jag kunde få det att funka.
Barbara hjälpte mig att minnas att jag inte ger upp.
Jag ger inte upp så lätt.
Han visste inte om han skulle kunna driva ett företag.
Allt var nytt för honom.
Men det var ett ögonblick då man antingen hoppar från trampolinen,
eller finner sig i att stå bak i köket
med sin vita hatt på resten av livet,
och han hoppade i.
Wolfgang hittade en restaurang i Hollywood.
Det var en sylta. Vilket förfall.
Vi var tvungna att ta in en blästrare
för att få bort 7,5 cm tjockt fett från väggarna
som hade varit där i 30 år.
Jag minns att jag skrapade bort tuggummi under
alla gamla bord i flera dagar.
Vi hade inte mycket pengar då, så vi var tvungna att göra vad vi kunde.
Wolfs ursprungliga idé bakom Spago
var att det skulle bli en liten pizzeria,
som en han hade besökt i Saint-Rémy i Provence.
Rutiga dukar.
Barbara var den som sa: "Nej. Vi gör nåt mer ambitiöst."
Jag hade inte mycket designerfarenhet, men jag hade gjort teaterscener.
Jag tänkte att matlagningen var showen. Det var teater och han var stjärnan.
Jag ringde larmcentralen och bad om numret till brandkåren.
Jag sa bara: "Vi funderar på att ha en restaurang
med en vedeldad pizzaugn i köket,
öppen i restaurangen, är det okej?"
Han sa: "Det låter bra."
Jag la på, vände mig till Wolf och sa: "Vi klarar det här."
Samma dag som de öppnade hamrades spikarna fortfarande in i brädorna.
Jag tror inte att menyn var klar då.
Dagen vi öppnade hade vi precis fått våra slutliga godkännanden,
så jag kunde slå på spisen och få i gång fonderna.
Jag hade inte sovit på 40 timmar.
De hade ingen el förrän klockan fyra på eftermiddagen.
Vi skulle öppna den kvällen,
och jag stod fortfarande barfota ovanpå disken,
för att justera allt.
Mat åkte genom dörrarna. Alla försökte klä på sig.
Sen öppnades dörrarna och det blev ett organiserat kaos.
Till min förvåning blev det en omedelbar succé.
Det var en fantastisk känsla.
Vi hade så många kunder, så vi hade fullt upp varje kväll.
Var reservationen kl. 20.30,
hade man tur om man fick sätta sig klockan 22.
När man gick in där slogs man av energin.
Vi jobbade i köket framför alla. Det var mycket oväsen.
Det var mycket hetta och lågor.
Vi gjorde pizzor så fort vi kunde.
Man kände doften av mat.
Man såg spänningen. Man såg maten komma in och ut.
Alla frågade om maten, vad det var.
Så jag gick ut och köpte kritor och designade min egen meny.
Och skrev: "Spago, kalifornisk mat." Folk älskade det.
KALIFORNIENS NYA MENYN
DET HÄR ÄR KALIFORNISK MAT
Han gjorde den bästa pizzan, den bästa salladen,
de bästa grillade rätterna man kan äta, och allt var väldigt nyttigt.
Många kallade det "kalifornisk mat".
Jag kallade det "Wolfgangs kök".
WOLFGANG FINNER LIVET EFTER MA MAISON
KULINARISKA RISKER LÖNAR SIG
Wolfgang var en stor personlighet, främst på grund av det öppna köket.
Det fanns ingen liknande restaurang.
Varje kväll sa vi samma sak: "Upp med ridån."
Jag tänkte: "Ja, det här är Spago."
Ett år efter att vi öppnade skrev New York Times en artikel:
"Spagoiseringen av Manhattan."
SPAGOISERINGEN AV MANHATTAN
Att inse att på ett år
hade restaurangen påverkat hur folk åt.
En mer avslappnad miljö, där kockarna stod på scen med öppna kök,
allt det var omvälvande.
"WOLFGANG PUCK HAR RÄDDAT OSS!"
DEN FRANSKA KOCKEN
MED JULIA CHILD
Vi ska grilla den här kycklingen idag i Den franska kocken.
Vi säger "en hop vaktlar",
"en skock gäss" och "en flock lejon".
Det här är "en skara höns".
På 80-talet
var Julia Child den enda stora kocken på tv.
Det fanns matlagningsprogram,
speciellt på lokala stationer över hela landet.
Men ingen hade gjort det nationellt.
Morötter.
Svamp.
De här sniglarna kom till USA från Frankrike som mat.
Tofu har inte mycket personlighet i sin råa form.
Den ber om att få smaksättas.
Wolfgang blev snabbt erkänd som innovatör.
-Ni känner inte doften. -Vi var vänner.
En dag sa jag till honom: "Du borde vara med på tv."
Det bästa sättet att få med honom på tv
var att bjuda ABC:s ordförande på middag.
Jag ringde Wolf och han sa: "Vad vill du att jag ska laga?"
Vi fick en av historiens godaste menyer.
Vi drack mycket vin.
I slutet av middagen sa jag:
"Det vore toppen att låta Wolf vara med i GMA."
Killen sa: "Det låter som en bra idé."
Jag är agent så jag tog fram en servett
och skrev ner allt på den, daterade den och bad honom signera den.
Och vi hade ett kontrakt.
TORSDAG, 31 JAN, KL. 8.52
En av Hollywoods mest hyllade kockar
är Wolfgang Puck.
Han har lagat mat åt rika och berömda från hela världen.
Idag ska han laga mat här. Trevligt att ha dig här.
-Tack så mycket. -Vad ska du laga?
Vi ska göra en lyxig hamburgare idag.
-Okej. -Här har vi...
Att vara live för första gången på nationell tv var en stor grej för mig.
Här har vi lite blåmögelost.
Jag var säker på min matlagning, men jag var nervös inför kamerorna,
vilken kamera jag skulle titta i.
Okej, och du tar...
Jag ville att det skulle vara perfekt, så jag fick komma tillbaka.
Lägg den i mitten och stäng den.
På den tiden var det enkelt att definiera vad som var lyckat,
genom hur många samtal tv-bolagets växel fick.
Vi ska steka dem snabbt.
Efter första framträdandet ringde vi alla i företaget,
och bad dem ringa alla sina släktingar.
Tv-bolaget svämmade över i LA och New York.
Växeln svämmade över med folk som ringde och sa: "Vem är den söta killen?"
Han är fantastisk. Jag älskar recepten." Vi hade skrivit allt. Det funkade.
-Han exploderade som en filmstjärna. -Hej, hur är det?
FREDAG, 25 MAJ, KL. 8.49
Den bästsäljande pizzan är ankkorvspizzan.
-Det är det jag menar. -Vill du också ha en?
-Ja. -Okej, bra.
Wolf var med i varje morgonprogram och kvällsprogram.
Grönsakerna är här. Hur är det?
Han kunde vara med David Letterman och skämta.
Han var sig själv, och man älskade honom.
Var får du dina recept ifrån?
Jag har lagat mat i 25 år, så det är lätt.
Du är nog yngre än jag.
Mycket yngre, ja.
Alla journalister ville intervjua honom hela tiden.
Det var alltid fotograferingar. Det var galet.
Det är okej. Det räcker till alla.
I mitten på 80-talet åkte vi till Cleveland.
Jag följde med Wolf för att hyra en bil
och kvinnan på biluthyrningen sa till honom:
"Det är Wolfgang Puck, du är den där kocken."
Jag tänkte att kändiskockens tidsålder hade börjat.
Hej, frun, hur är det? Jag är Wolfgang Puck.
Nej, det är du inte.
Jag blev imponerad av Wolfs framgång. Han blev USA:s första stjärnkock.
Food Network kom precis efter honom. Det skapade en ny industri.
-Nu grillar vi. -God morgon.
Wolfgang Puck förtjänar respekt
för hur han förvandlade kändisskap till kockar
med tv-serier och matlagningstävlingar. Han banade väg för det.
Kockarnas Tom Cruise är Wolfgang Puck.
Hans bröllop var med i The Lifestyles of the Rich and Famous.
Det är en kock vi pratar om.
Efter det var det många stjärnkockar.
Men ingen var så stor som Wolfgang.
KALIFORNIEN
Här är min gamla bil. Min limousine är redo.
Stället är Spago, den legendariska "inne"-restaurangen
ägd, driven av, med matlagning
av den legendariske kocken Wolfgang Puck.
Puck är ett känt namn.
Han är vår tids mest kända och framgångsrika kock.
Min dröm var att ha en liten restaurang, kanske skriva en kokbok.
Och du har tjänat mer pengar än du nånsin drömt om.
Ja, absolut. Och jag lever bättre än jag trodde att jag skulle leva.
Men det är inte pengarna som driver mig.
Trots att han var enormt framgångsrik,
enormt respekterad,
var Wolf fortfarande chockad över framgången.
När man överrumplade honom märkte man att han var rädd.
Att han skulle vara tillbaka i källaren och skala potatis,
att vagnen skulle förvandlas till en pumpa när som helst.
Så han saktade inte ner.
-Okej, nu börjar vi. -Jag tror att alla program,
och all press som började genereras ledde till en explosion.
Det var frenetiskt.
Årets restauratör är Wolfgang Puck.
I varje stad var det nån som sa: "Öppna här."
"Gör affärer med oss." Alla ville ha en bit av Wolf.
Johnny Carson kom ofta till Spago.
En dag sa han: "Kan jag ta med några pizzor?"
Han tog med sig 10-12 pizzor.
Efter tredje gången sa jag:
"Johnny, vad gör du med mina pizzor?"
Han sa: "Jag la dem i frysen. Jag älskar dem." Vad tusan?
Efter det startade jag mitt företag med fryst pizza.
Wolfgang var den första kocken sen Chef Boyardee att säga:
"Tänk om jag tar min mat
och gör den tillgänglig för hemmakockar?"
Efter det blev han ett varumärke.
-Den världsberömde Wolfgang Puck. -Wolfgang Puck!
Kändiskocken Wolfgang Puck.
Varje månad
öppnades en ny restaurang i Kalifornien.
Och sen runtom i världen. Man tänkte: "Hur kan han vara överallt?"
-En vacker uppsättning vi ska prata om. -Vi öppnade Spago Las Vegas,
sen började vi bygga kaféer.
Allt bara blommade och blommade.
Allt gick så snabbt.
Allt var en enorm succé, bortom mina största drömmar.
Men jag kände alltid att nåt saknades.
Det är så kull att ha dig här i Atlanta.
Du har fullt upp. Du har ditt pizzamärke,
dina 63 restauranger, så mycket grejer.
Du har en bebis på fyra månader.
Det håller mig sysselsatt och borta från trubbel.
Jag antar det.
När jag tänkte på att bli pappa
och hur jag skulle behandla mina barn, blev jag så nervös.
Det sista jag ville var att bli som min styvfar.
Men Barbara hade alltid velat bilda familj.
När vårt första barn kom var jag redan 40 år gammal.
Några år senare fick jag ett barn till.
Men jag expanderade också jättemycket just då.
Eftersom vi byggde upp ett företag och han alltid var så nervös
att det inte skulle gå bra,
var det jag som tog hand om barnen.
Han var alltid på restaurangerna.
Ibland säger jag: "Jag borde inte vara i restaurangen.
Jag borde vara med min son."
Men jag tror att vi försöker hantera båda,
vara med honom och vara på restaurangen,
för vi känner att restaurangerna också är våra barn.
Jag tyckte att han åtog sig för mycket.
Jag försökte få honom att fokusera på färre saker,
men han gjorde som han ville.
Han försökte göra allt.
Hur mycket är du i köket?
Finns det dagar då du inte lagar mat själv?
Vissa dagar måste jag prata med revisorer
-och advokater och... -Reportrar.
Ja, och det är nog min värsta dag.
När jag växte upp jobbade pappa alltid.
Jag minns när jag gick i grundskolan och gick till Spago
fyra kvällar i veckan, för att kunna ha en familjemiddag.
Det var svårt att se honom.
Jag fick inte hans uppmärksamhet.
för han var upptagen med ditten och datten.
Jag sa: "Om du verkligen vill lära känna dina barn,
måste du vara där ibland."
Jag har nåt nytt åt dig på kontoret där borta.
Vad är det?
Din idé om ett plaisanterie och min idé om ett plaisanterie
är två olika saker.
Att jobba ihop med Wolf och Barbara...
Jag vet inte om jag hade jobbat med ett sånt team förut.
Tillsammans skapade de nåt
som ingen annan hade gjort förut.
Men just då var journalisterna så fascinerade av Wolfgang
och hans vinnande personlighet. Det som var svårt för Barbara
var att hon jobbade lika hårt som Wolfgang men fick ingen uppmärksamhet.
Jag tror att det tröttade ut henne.
SKILSMÄSSA SÄTTER PUCKS RESTAURANGIMPERIUM I LIMBO
Som barn förstod jag inte vad skilsmässa var.
Jag förstod inte att pappa inte skulle vara kvar i huset.
Tills jag gick till skolan första dagen i tvåan.
Mamma följde mig till skolan och vände mig om,
och var väldigt allvarlig ett ögonblick.
Hon sa: "Om nån säger nåt om dina föräldrar,
eller vad som pågår hemma, säg inget till dem.
Det behöver du inte. Bli inte arg på dem.
Låt det vara, så kan vi prata om det."
FÅR BÅDA EN DEL AV PUCKS PIZZAIMPERIUM?
Det var tufft när vi skilde oss.
Barbara stöttade mig alltid.
Hon trodde alltid på mig.
Jag satt ofta på Spago och tittade ut genom fönstret,
och frågade mig själv: "Vem är jag?"
Är jag kock?
Är jag en restaurang?
Är jag en karaktär?
HANS EGEN EKOLOGISKA TORTILLA
Är jag nån som aldrig får nog?
-Det är kallt här. -Väldigt kallt.
Jag skulle inte vilja vara här. Det är för kallt för mig.
De där är...
Där nerifrån, de är från gården, och det är bonden.
-Ja. -Bonden.
Och de här är våra.
Var var du 1970, när mormor dog?
-På Baumanière. -På Baumanière.
Ja.
-Men vi fick inte tag i dig. -Ja.
Vi visste att du var på Baumanière.
-Det var svårt med telefonen på den tiden. -När det inte fanns nån telefon och du...
-Ja. -Vi fick inte tag på dig då.
Jag tror att ju äldre man blir,
desto mer ser man tillbaka.
Han är den sortens person som vet vad han gjorde fel förut,
och vad han behöver förändra.
Jag har alltid varit rädd för att misslyckas.
Jag var rädd för att gå bakåt.
Jag har alltid velat lyckas,
göra mer och göra bättre ifrån mig.
Men i slutändan
visste jag inte vem jag var eller varför jag gjorde det.
Våra barndomsminnen är känslomässiga minnen.
Minnena från Österrike är en del av hans DNA.
Alla är inte bra minnen.
Men en del av mig har alltid känt att genom att göra det här,
genom att laga mat, kanske du skriver din sin historia.
Wolfgang började inte för att han visste att han en dag skulle ha ett matföretag
och ett tv-program och restauranger över hela världen.
Han började för han älskade att laga mat. Det var hans liv och passion.
Han har nog inte förlåtit sin styvfar.
För mig är det viktigt att Wolfgang lär sig att leva med det,
och att han kan släppa det som sårade och tyngde honom.
Hela livet har jag hatat min styvfar
och försökt bevisa att han hade fel.
Men när jag ser tillbaka tänker jag ibland
att det kanske gjorde mig starkare.
Jag insåg att jag inte flydde från nåt.
Jag jagade det jag älskar att göra.
Vi gör alla misstag i livet.
Att se tillbaka och säga: "Jag borde ha, jag kunde ha,"
leder inte nånvart.
Om man pratar om det förflutna
glömmer man att prata om framtiden.
Vad är möjligheterna? Vad kan vi göra härnäst?
När jag flyttade Spago från West Hollywood till Beverly Hills,
sa jag: "Vad ska vi göra annorlunda? Jag måste göra nåt annorlunda."
När jag var på Ma Maison lagade vi modern fransk mat.
På Spago var det en kalifornisk blandning.
Och Chinois var asiatiskt.
Men det var i Österrike jag blev förälskad i matlagning.
Och ändå lagade jag aldrig österrikisk mat.
Jag sa: "Vet du vad? Jag ska lägga till nåt österrikiskt på menyn."
Som barn minns jag mors wienerschnitzel.
Jag minns att hon gjorde en soppa med leverknyten som jag älskade,
eller palatschinken, eller kaiserschmarrn.
Det är det jag minns bäst från vår familj,
den positiva delen av vår familj.
Vi har alla smaken från vår barndom i huvudet.
När han gjorde menyn på Spago Beverly Hills
var det som att han tänkte: "Jag tänker lägga till min rätt,
och jag struntar i om den passar ihop med resten av Spago-menyn."
Jag lägger till den.
Och självklart beställer alla den jämt, för den är fantastisk.
Wolfgang gör så många saker.
Men jag visste att han aldrig skulle känna sig mer bekväm
än i kockjackan framför en spis.
Då känner sig Wolfgang som Wolfgang.
Wolfgangs största effekt är glädjen han tillför matlagning.
Det finns värme där han än är.
Han bara utstrålar det. Han går in i ett rum och det lyser upp.
Folk säger att mat är medicin. För Wolf är mat en kärlekskanal.
Till min stora förvåning blev wienerschnitzeln en succé.
Alla älskade den.
På ett sätt påminde det mig om att mat är familj för mig.
Att göra folk glada är mitt syfte i livet.
Det är intressant hur vi lever våra liv.
Vi glömmer hur kort det är.
Så nu är jag lite snålare med min tid.
Varför det?
Jag har inte så många somrar kvar.
Går det bra?
-Toppen. -Ja, köksmästarn.
Blir det bröd?
-Bröd, brioche. -Brioche.
Ja!
-Hej! -Vad lagar vi?
Vi gör enorma chokladkakor.
-Men gör dem riktigt mörka. -Ja, köksmästaren.
-Inga fler vita kakor. -Inga vita kakor.
Precis.
När folk frågar vad jag är mest stolt över
är det livslängden.
Hur är tonfisken? Ge mig lite.
Att hålla igång verksamheten i så många år kräver mycket hårt arbete.
-Stek den inte för länge. -Nej.
Vi måste fortsätta förändras.
Vi får ofta nya idéer från de yngre.
Nu har jag nöjet och lyxen att ha så många begåvade unga kockar,
som min son Byron.
-Ska ägget i där? -Ja.
-Gör det. -Okej. Här, jag hjälper dig.
Tack.
-Förhoppningsvis hamnar inget skal i. -Perfekt.
Jag började jobba på Spago som 13-åring. Jag skalade potatis.
Att se honom som ledare var fantastiskt för mig som barn.
Jag ville göra allt han gjorde.
Jag kände mig bekväm i den miljön,
och det kändes som nåt jag kunde
göra helhjärtat resten av mitt liv.
-Det är gott, va? -Ja.
-Lite till. -Ja, gör den krispig och fin.
Ja.
Nu känner jag inte bara passion för samma sak,
utan jag får också hjälp av en av världens bästa lärare.
Det påminner mig om ljudet min mor brukade göra.
Ja.
Det faktum att Byron verkligen vill vara i branschen,
det finns nog ingen större glädje för Wolf än det.
Att ha en son som vill följa i hans fotspår.
Det är stort för honom.
Har ni kul?
-Det är vi. -Så bra.
Är allt bra?
Som ung kock var jag så uppslukad av mitt yrke,
att bli framgångsrik, att jag försummade min plikt som far.
Men nu känns det bra att jobba med min son i företaget.
För en far finns det inget bättre än att se sina barn lyckas.
-Nej, allvarligt. -Ja.
Lägg dem på skärbrädan.
Vem vill vara min souschef? Jag hatar att hacka lök.
-Jag vill vara det. -Bästa sättet att utnyttja Wolfgang Puck.
-Precis. Skär två lökar. -Okej.
Se där, jag är lökhackare.
Jag tycker att jag borde göra det.
Börja med spetsen på brädan så här.
Och tryck igenom, så att det går lätt.
-Ja, señor. -Ja, använd den här.
Men det smakar gott.
När jag ser tillbaka och frågar mig själv: "Vad kunde jag ha gjort annorlunda?"
Jag borde ha tillbringat mer tid med familjen.
Jag missade mina barns uppväxt.
Man måste gå på söndagar. Som tur är har jag...
-Det är gott. -Jag behöver ändå mycket.
-Det är okej. -Nej, ta inte min ost. Hördu.
Men nu är jag gift med Gelila och vi har två pojkar.
-Nu vet jag hur värdefull tiden är. -Inga pussar.
Är ni redo att äta?
-Skål för mina pojkar. -Skål.
-Bra jobbat, Byron. -Skål, sir.
-Skål. -Skål.
I slutändan måste man vara ett gott föredöme.
Wolfs erfarenhet drev honom mot kärleken.
Att förbättra familjebanden och bli den han ville bli.
Att han inte bara kan påverka sina barn,
utan även alla som kan övervinna utmaningar.
Det är en vacker historia.
Det finns inget bättre exempel på nån som kom från ingenting
och byggde nåt otroligt än Wolfgang Puck.
Sensmoralen i Wolfs berättelse är att tro på sig själv.
Om man vet vad man är bra på och tar risker, kan man lyckas.
Idag finns det hundratusentals,
om inte miljontals människor som jobbar i kök,
som strävar efter att bli Wolfgang Puck och som tar åt sig av hans historia.
Det viktigaste jag lärde mig av Wolfgang
är att inte vara rädd.
Hans hängivenhet och uppoffringar gjorde honom till den han är.
-Vi måste luta oss framåt, det är varmt. -Kniven är...
Varmt.
Wolfs eftermäle är kärlek i sig.
Om man följer sitt hjärta och sinne, och älskar det man gör...
...så är det ett väl levt liv.
Jag tror verkligen att vi måste ha ett syfte i livet.
Inget är lätt, men om man tror på nåt
måste man följa sina drömmar.
Jag hoppas att jag kommer göra det jag älskar
till mitt sista andetag.
Undertexter: Sara Terho