Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫בהשראת אירועים אמיתיים‬
‫בדצמבר 1983 שבה הדמוקרטיה לארגנטינה,‬
‫אחרי שבע שנות רודנות צבאית.‬
‫אלפונסין מורה להעמיד לדין את המפקדים‬
‫באשמת פשעים נגד האנושות.‬
‫המפקדים שחשים כמנצחים במלחמה נגד חתרנות,‬
‫מוכנים להישפט רק בבית דין צבאי.‬
‫שבעה חודשים חלפו מאז שהחלה הממשלה החדשה את כהונתה,‬
‫אבל המשפט לא התקדם.‬
‫השמועה שבית משפט אזרחי עשוי לקחת את המשפט מתפשטת במהרה.‬
‫אם זה אכן יקרה,‬
‫בית הדין הפדרלי לערעורים יצטרך לקבל אותו על עצמו.‬
‫הגשת התביעה תיפול על כתפי התובע היחיד שלו, חוליו סטראסרה.‬
‫- נו? - היא באה ונעלה את עצמה בחדר.‬
‫- נעלה את הדלת? - כן.‬
‫היא הגיעה הרגע.‬
‫בוא.‬
‫קדימה, דבר.‬
‫הוא אסף אותה ב"בטינה".‬
‫הם הלכו לבר ונשארו שם קצת.‬
‫- איזה בר? - "פלוס אולטרה". בפינת ליברטד וארנלס.‬
‫ואז?‬
‫אז הלכתי.‬
‫- למה הלכת? - כן, נשארתי שם בחוץ שעה.‬
‫- אני לא מחבב את הבחור. - גם אני לא.‬
‫מה אתם זוממים? על מה אתם מתלחשים?‬
‫- על כלום. - כלום.‬
‫אנחנו דואגים לוורו.‬
‫למה?‬
‫החבר החדש שלה משונה מאוד.‬
‫- משונה? איך אתה יודע שהוא משונה? - כן.‬
‫איך הגעת למסקנה הזאת?‬
‫אני חושד שאולי הוא חפרפרת.‬
‫יכול להיות שהם מנסים להגיע אליי דרכה.‬
‫חפרפרת?‬
‫זה מרגל, אימא.‬
‫אני יודעת מה זה חפרפרת, מותק.‬
‫חאווי, לך לישון.‬
‫לך.‬
‫- תלבש פיג'מה. - בסדר.‬
‫אל תישן במכנסי טרנינג!‬
‫אני מחכה להסבר.‬
‫הם נפגשים בפלוס אולטרה. זה לא אומר לך כלום?‬
‫לא.‬
‫בפינת משרד הביון.‬
‫אתה צוחק עליי?‬
‫אתה עוקב אחרי הבת שלנו?‬
‫- לא. - חוליו.‬
‫- הזמנת מעקב אחרי הבת שלנו? - חווייר נתקל בה ברחוב.‬
‫חוליו! אתה מכריח את הבן שלך לעקוב אחרי הבת שלך?‬
‫הרגע אמרתי לך שלא.‬
‫אתה חולה נפש.‬
‫אנחנו יודעים שהוא בן הדוד של הילדה הזאת מבית הספר.‬
‫- נכדה של טייס. - אזרחי.‬
‫- טייס אזרחי! - ב"לאדה". לאדה.‬
‫יש כל מיני סוגי צבא.‬
‫הם התנדבו במלחמה. הסבא והאבא שלה!‬
‫אתה קולט שאתה מגדל פסיכי?‬
‫- מה? - למה את מתאפרת?‬
‫כי אני רוצה ואני יכולה.‬
‫אנחנו חיים בדמוקרטיה, לא?‬
‫בבית הספר שלי לא מרשים.‬
‫איך אתה יודע? אף פעם לא הלכת מאופר לבית הספר.‬
‫- עדיין. - לא, לא!‬
‫- תפסיקי! - בחייך, חווייר, תיראה כל כך טוב!‬
‫- מטומטמת! - בואי נלך.‬
‫די, תפסיקי.‬
‫אני אלך מכאן.‬
‫- אני יכולה לקבל אחת, אבא? - בטח.‬
‫- רוצה לאכול צהריים? - אני לא יכולה היום.‬
‫לא אמרתי מתי.‬
‫חשבתי שהתכוונת היום.‬
‫- כשתוכלי. - בשמחה.‬
‫כשתוכלי.‬
‫- נתראה בערב. - בסדר. להתראות.‬
‫בוקר טוב. ברוסו התקשר.‬
‫אדוני, מר ברוסו התקשר. הוא אמר שזה דחוף.‬
‫שמעתי אותך. ואם אני לא רוצה לדבר איתו?‬
‫- אתה יכול לעשות את זה? - ברור.‬
‫- מה לעשות אם הוא יתקשר שוב? - תנתקי.‬
‫- אני לא יכולה. - את יכולה.‬
‫את יכולה ואת חייבת. זו פקודה.‬
‫תנתקי לברוסו.‬
‫- תזכרי, את עובדת אצלי. - לא, אדוני, אני עובדת זמנית.‬
‫לא תוכל לפטר אותי.‬
‫סוסנה.‬
‫בבקשה.‬
‫כשברוסו יתקשר, נתקי.‬
‫תודה.‬
‫- אדוני. - אני מתחנן שלא תהרסי לי את הרגע הזה.‬
‫- ברוסו. - מה?‬
‫הוא בדרך.‬
‫- את בזה לי, נכון? - אילו בזתי, לא הייתי מזהירה אותך.‬
‫את צודקת.‬
‫תקשיבי.‬
‫אני לא כאן, הלכתי. תגידי לו שאני בארוחת צהריים עם הבת שלי.‬
‫- אני אטפל בזה. - תודה.‬
‫4 ביולי 1984 "לעולם לא עוד": שידור מיוחד‬
‫אתם תראו דוח שנכתב‬
‫בידי הוועדה הלאומית לחקירת היעלמם של בני אדם.‬
‫פצעים אשר, כמובן, יבואו לידי ביטוי בעדויות...‬
‫כמה זמן עוד? לא יותר מחמש שניות. תקשיבו.‬
‫מה שאתם עומדים לראות‬
‫הוא רק צד אחד של הדרמה ושל האלימות בארגנטינה.‬
‫הנה הוא מתחיל.‬
‫הצד האחר, ההיבט האחר של זה,‬
‫התחיל כשחתרנות וטרור‬
‫עגנו לחופי ארגנטינה...‬
‫אנטוניו טרוקולי השר לביטחון המולדת‬
‫בתמיכת מקומות רחוקים...‬
‫למה לא ביקשו ממסרה לדבר?‬
‫- זה נגמר. זהו זה. - לא!‬
‫חאווי, אתה מוכן להדליק, בבקשה?‬
‫האסטרטגיה החתרנית הזאת...‬
‫- מה הוא אומר? - למה ציפית?‬
‫...מצב מורכב לארצנו.‬
‫אני אפתח.‬
‫חברה מוחלשת שלא היה לה...‬
‫מה הוא אומר? זו הודעה של הרודנות.‬
‫...וגם לא הבגרות הפוליטית...‬
‫אני כבר חוזרת!‬
‫הייתם אמורים לדבר על הנעלמים!‬
‫כעת את רואה למה אני מתכוון?‬
‫...לספירלה שטנית של מוות ושל טרור.‬
‫החברה שלנו הייתה נרגשת ומזועזעת,‬
‫ודרשה לשים קץ למתקפה החתרנית הזאת...‬
‫לא, לא, אתה מאשים את הקורבנות!‬
‫- היי, מה קורה? - מה שלומך?‬
‫- בסדר, ושלומך? - גם בסדר.‬
‫הנעלמים.‬
‫מצב שהשפיע על כמה ארגנטינים,‬
‫מצב טרגי וחסר תקדים‬
‫שדקר את ההיסטוריה שלנו בגב ונגע ללבו של העולם כולו.‬
‫רבים ראו כיצד יקיריהם...‬
‫נלקחו מבתיהם והם נעלמים מאז.‬
‫הבת שלי, לאורה אסטלה קרלוטו,‬
‫נחטפה עם בן זוגה.‬
‫היא הייתה בת 21.‬
‫היא הייתה בשבוע העשירי להריונה.‬
‫שמענו עליה בזמן החטיפה במכתב אנונימי‬
‫שבו היה כתוב שהיא עדיין בהיריון,‬
‫שהיא שולחת לי ולאביה הודעה,‬
‫כדי שנהיה ערים לזמן שבו היא אמורה ללדת.‬
‫במהלך הזמן הזה, כמו כל אם,‬
‫חיפשתי אותה, אספתי מידע.‬
‫התקווה היומיומית שלנו הייתה...‬
‫שיום אחד היא תופיע בבית.‬
‫הגשתי בקשות לצו הבאה. הגשתי תביעות...‬
‫ברוסו נמצא כאן.‬
‫בנאדם,‬
‫אתה יכול להיכנס, בבקשה?‬
‫כן, בטח.‬
‫כאן.‬
‫תודה.‬
‫שב, בבקשה.‬
‫תקשיב, ברוסו, לא אתווכח איתך. אני מכבד ומוקיר אותך.‬
‫אני אסיר תודה על המינוי שלי וכל זה,‬
‫אבל יש משהו שאני לא מוכן להיות. אתה מבין?‬
‫אתה יודע מה אני לא מוכן להיות?‬
‫- אני מתאר לעצמי, חוליו. - מטומטם.‬
‫זה מה שחשבת?‬
‫לא אהיה מטומטם‬
‫שמגן על משהו שהממשלה לא מאמינה בו.‬
‫- חוליו. - מה?‬
‫אנחנו חיים פתאום בארץ הפלאות?‬
‫לפתע פתאום כל הרודנים ילכו לכלא?‬
‫מי יכניס אותם לכלא? מרטין קרדחיאן?‬
‫אתה באמת חושב שבית הדין הצבאי יכניס את גנרל וידלה לכלא?‬
‫הם חלק מזה, ברוסו.‬
‫ואם המשפט יתקיים בבית משפט אזרחי?‬
‫אני לא משוגע כמו שחושבים.‬
‫זה לא יקרה. מי יאפשר את זה? טרוקולי?‬
‫שמעת אותו אתמול בלילה? תעשה לי טובה.‬
‫גמרת?‬
‫שב, בבקשה. שב, חוליו!‬
‫אתה מבין שאם השופטים יסכימו לקיים את המשפט, לא תוכל לסרב?‬
‫אני יודע טוב מאוד מה דורש התפקיד שלי.‬
‫אני תובע.‬
‫אתה יכול לספר לי איך היה?‬
‫אני מעדיף לא לדבר על זה, סילביה.‬
‫- הם יעשו את זה, נכון? - אני לא רוצה לדבר על זה, סילביה.‬
‫אז הם יעשו.‬
‫הם לא יכולים לעשות.‬
‫הם יכולים.‬
‫אתה יודע שאם השופטים ירצו משפט, זה יקרה.‬
‫לא יאפשרו להם.‬
‫אתה לא יכול לדעת.‬
‫אפשר לא לדבר על זה?‬
‫- על מה אתה רוצה לדבר? - על כלום.‬
‫יש משהו שאני לא מבינה.‬
‫בבקשה, זה הורס לי את מצב הרוח.‬
‫- אני לא מבינה אם אתה ככה... - סילביה.‬
‫- כי אתה חושש... - בבקשה.‬
‫- שהדבר הזה לא יקרה. - סילביה.‬
‫או שאתה חושש שהוא יקרה.‬
‫לפעמים אני מרגישה שאתה מת מפחד.‬
‫ברור שאני מת מפחד.‬
‫ברור.‬
‫- ממה אתה פוחד? - מהכול, סילביה! מהכול!‬
‫מזה שזו מלכודת,‬
‫מזה שמנצלים אותי לשם איזה משא ומתן.‬
‫מזה שיקרה לכם משהו.‬
‫ומזה שלא תוכל לעשות דבר? שוב?‬
‫אתה מסוגל לעשות את זה.‬
‫אתה מסוגל.‬
‫25 בספטמבר 1984‬
‫בית הדין הצבאי‬
‫- תגיש. - כן, אדוני.‬
‫טוב, תודה, רבותיי.‬
‫בית הדין הצבאי‬
‫בוקר טוב. זו הפסיקה של בית הדין הצבאי.‬
‫"בית הדין הזה מודיע כי מחקירתו עולה‬
‫"שהצווים, ההנחיות, הפקודות וההליכים הצבאיים‬
‫"אשר הוצאו במטרה להילחם בחתרנות אנרכיסטית,‬
‫"היו ראויים בתוכנם ובצורתם."‬
‫- ראויים. - כמו ששמעת.‬
‫תמשיך לקרוא.‬
‫"החריגות בוצעו בידי הפקודים.‬
‫"על בית המשפט לחקור את העבירות של הקורבנות לכאורה..."‬
‫עבירות של הקורבנות?‬
‫בית דין לערעורים‬
‫ניקח את המשפט הזה?‬
‫סליחה, אבל אנחנו חייבים להישאר אובייקטיביים, תחשבו על הסיכונים,‬
‫ואם נוכל לערוב לכך שהמשפט יהיה תקין.‬
‫אתה חושב שאפשר להשאיר את זה כך? הם מאשימים את הקורבנות.‬
‫אסור לפעול בעיוורון.‬
‫אם לא נפעל בעיוורון, ומיד, המשפט עלול לא להתקיים.‬
‫בואו נעניק להם מה שהם לא העניקו לקורבנות.‬
‫משפט צדק.‬
‫- והראיות? - אחריות של התובע.‬
‫ואם הם לא ישיגו אותן?‬
‫אם הם לא ישיגו,‬
‫נצטרך לשחרר אותם.‬
‫שנודיע לתובע?‬
‫תודיע לו.‬
‫- סליחה, אדוני. - כן.‬
‫- זה הגיע הרגע. - כן.‬
‫תני לי לראות.‬
‫תודה.‬
‫- היי. - שלום.‬
‫- אבא. - מה העניינים?‬
‫קרה משהו?‬
‫- כן. - מה?‬
‫מר סטראסרה עסוק.‬
‫יהיה משפט.‬
‫אתה תכניס את וידלה לכלא.‬
‫אנסה.‬
‫ואת מסרה.‬
‫את כל האחראים.‬
‫זה לא מסוכן?‬
‫אני מניח שזה קצת מסוכן.‬
‫הם עלולים להרוג אותך.‬
‫אתה לא יכול לסרב?‬
‫לא.‬
‫אנו מודיעים בזאת‬
‫שנמסר לתביעה...‬
‫ד"ר אלברטו מוצ'ניק עורך דין‬
‫אדוני התובע.‬
‫שוברט המסכן.‬
‫שלום.‬
‫- מה שלומך? - בסדר. אחסוך ממך את הפרטים.‬
‫דפקו אותך בגדול.‬
‫חשבת שמינו אותך לטאטא את רחבת הריקודים,‬
‫ועכשיו תצטרך לרקוד.‬
‫על מה אתה צוחק? זה רציני. רציני מאוד.‬
‫- אני לא מסוגל לעשות את זה. תחשוב על זה. - היית צריך להתחיל מתישהו.‬
‫אבל עכשיו? ברגע זה?‬
‫כולם יודעים שהם נושאים ונותנים עם הצבא.‬
‫- הקשבת לטרוקולי? - כן, טרוקולי.‬
‫אתה צודק.‬
‫אני מסכים איתך, באמת.‬
‫אמרתי לך שיהיה חרבון במשך 50 שנה.‬
‫הממשלה החדשה אומרת שהיא תשנה דברים,‬
‫ואז ממנה את אותם מטומטמים.‬
‫טוב...‬
‫אני רוצה להגיד לך משהו. תקשיב.‬
‫משהו עלול להשתבש.‬
‫דעתו של מישהו מוסחת, כן?‬
‫ונוצר רווח, צר.‬
‫סדק. זה הכול.‬
‫הוא נפתח ונסגר במהירות.‬
‫כשהוא נפתח, אתה חייב להיות שם, ואז, כן...‬
‫אז אתה יכול לעשות משהו.‬
‫הדברים שלא יכולנו לעשות בתקופת הרודנות, חוליו.‬
‫כך נעשו דברים חשובים.‬
‫הם נעשו בחוכמה, בתעוזה, בפיקחות, כדי להשיג דריסת רגל.‬
‫אתה מדבר על ההיסטוריה?‬
‫כן.‬
‫ההיסטוריה...‬
‫- לא נעשתה על ידי אנשים כמוני. - לא?‬
‫מה אתה אומר.‬
‫אבל אתה תהיה התובע‬
‫במשפט החשוב ביותר בהיסטוריה של ארגנטינה.‬
‫קבל אחריות.‬
‫חוליו, חוליו, חוליו!‬
‫אני אוהב לראות אותך צוחק.‬
‫בחייך.‬
‫שמישהו יענה לטלפון, בבקשה!‬
‫אלוהים, זה משגע אותי. חאווי, אתה יכול להרים?‬
‫- הלו? - חוליו סטראסרה? זה אתה?‬
‫כן, מי זה?‬
‫אתה אביהם של חווייר ושל ורוניקה?‬
‫- מי זה? - האיש שירצח אותך.‬
‫- אתה יודע מה? - מה?‬
‫נתחיל בבן שלך.‬
‫אחר כך נחזיק בבת שלך, שהיא ממש חתיכה.‬
‫- לך תזדיין, בן זונה. - כדי שנוכל להשתעשע.‬
‫- למה אתה לא אומר לי את זה בפרצוף? - תיזהר, מניאק.‬
‫לא כדאי לך להתעסק עם זה. לא כדאי שיהיו לך חרטות.‬
‫בסדר, אזכור את זה. תודה.‬
‫- מי זה היה? - חבר.‬
‫אבא?‬
‫- סילביה! - מי זה היה?‬
‫מרגע זה והלאה, רק את ואני עונים לטלפון, בסדר?‬
‫המאיים שוב?‬
‫הוא מתקשר כל היום. נמאס לי ממנו.‬
‫נראה שאין לו מה לעשות.‬
‫חכה.‬
‫מה?‬
‫לא יודע.‬
‫- בוא ניסע ברכבת התחתית. - בסדר.‬
‫להתראות. שיהיה לך יום טוב.‬
‫- אבא. - כן?‬
‫שמור על עצמך.‬
‫מר סטראסרה, סליחה על ההפרעה.‬
‫מוניתי למפקד האבטחה שלך.‬
‫אני לא זקוק לאבטחה.‬
‫שמעתי שמאיימים עליך ועל המשפחה שלך.‬
‫אני לא מסכים לקבל אבטחה.‬
‫אני מבין. האיומים לא חשובים.‬
‫המזיקים באמת לא מזהירים.‬
‫- בגלל זה... - שמע,‬
‫אני לא רוצה אנשים מהשירותים או מהמשטרה לידי וליד המשפחה שלי.‬
‫עם כל הכבוד, נסעתי אליך הביתה כדי לפגוש את אשתך ואת הבת שלך.‬
‫אני אחראי גם על האבטחה שלהן.‬
‫- שמך? - אורמיגה.‬
‫- שמך, שוטר. - אורמיגה, אדוני.‬
‫שם המשפחה שלך הוא אורמיגה, "נמלים"?‬
‫כן, זה שם המשפחה שלי.‬
‫- זהו רומרו. - נעים מאוד, אדוני.‬
‫סלח לי, אורמיגה.‬
‫פגשת את הבת שלי.‬
‫אני חייב להזהיר אותך.‬
‫- הבת שלי מקפידה מאוד על הפרטיות שלה. - אני מודע, אדוני.‬
‫- למה? - לביטחון של המשפחה שלך.‬
‫איך אני יכול לנסח את זה?‬
‫- ערכנו כמה בירורים. - מה גיליתם?‬
‫אין לך שום סיבה לדאגה, אדוני.‬
‫- שום סיבה? - טוב...‬
‫- אין איומים על הביטחון שלכם. - תגיד לי מה אתה יודע, בבקשה. דבר.‬
‫מר פדישה נשוי.‬
‫- הבת שלי יודעת? - אנחנו חושבים שלא.‬
‫אני בטוח שלא.‬
‫גם גב' פדישה לא יודעת.‬
‫אני הולך.‬
‫מה קורה, ברוסו?‬
‫תודה על הביקור,‬
‫אבל אני עומד בפני המשפט החשוב ביותר מאז נירנברג,‬
‫אז בוא לא נבזבז זמן.‬
‫באתי להציע עזרה.‬
‫כן, הבנתי. הנמלה גיבורת העל. תודה.‬
‫לא האבטחה.‬
‫כשאזדקק לעזרה מסוג אחר, אתקשר אליך.‬
‫אל תהיה עקשן.‬
‫- אתה לא יכול לעשות את זה לבד. - לא לבד. יהיה לי צוות.‬
‫אני יכול לגבש צוות, נכון?‬
‫כן, אבל זה לא יהיה קל.‬
‫לא רבים בבית המשפט יסכימו עם מה שאנחנו...‬
‫ראשית, אין שום "אנחנו".‬
‫אני, אני עושה את זה. שנית, יש אנשים שעובדים איתי.‬
‫- אז... - אין הרבה זמן.‬
‫אתה לא יכול לעשות את זה לבד. ובלבד אני מתכוון גם לחבר המחזאי שלך.‬
‫לחבר המחזאי שלי יש יותר ניסיון במשפטים מאשר לך ולי.‬
‫הוא היה עורך דין במשך 30 שנה.‬
‫ברוסו, אני אעשה את זה, אבל בדרכי שלי.‬
‫לא תהיה מוכן בזמן.‬
‫תקשיב לי.‬
‫- פרקליט המדינה ישלח מישהו. - לא!‬
‫אעשה את זה עם האנשים שלי.‬
‫אזמין את טליצ'אה, את סלוודור ואת סטורלה.‬
‫סטורלה סירב?‬
‫כן, הוא סירב. הוא לא רוצה להיות חלק מזה.‬
‫הוא זקן מדי לדברים האלה.‬
‫- זקן? למה? בן כמה הוא? - הוא בן 78.‬
‫- כבר? - הוא זקן.‬
‫- טלצ'יאה? - סירב.‬
‫הוא הסביר למה?‬
‫הוא צחק.‬
‫"סטראסרה רוצה להכניס את הצבא לכלא?‬
‫"למה הוא גם לא מתאגרף עם דוראן?"‬
‫בחור מצחיק טליצ'אה. מניאק.‬
‫- טליצ'אה אף פעם לא אהב בעיות. - לא.‬
‫- וסלוודור? - אפילו לא התקשרתי אליו.‬
‫הוא חתם על עצומה נגד המשפט.‬
‫- ברצינות? איזה פשיסט! - הוא נעשה כזה לאט-לאט. קלאסי.‬
‫- קריסו? - לא.‬
‫- הוא היה המועמד של מנריקה. - לא.‬
‫אתה זוכר?‬
‫- ג'יררדי? - לא.‬
‫לא, הוא פשיסט. הילדים שלו לומדים בבי"ס צבאי.‬
‫- באמת? - כן.‬
‫לא ידעתי.‬
‫ברוני?‬
‫סופר פשיסט.‬
‫אקטור אלסידס?‬
‫מה? הוא מת בשנה שעברה.‬
‫מה אתה אומר! לא ידעתי. כמה חבל.‬
‫התקף לב חמור.‬
‫הוא היה מסרב. הוא היה סופר פשיסט.‬
‫- חכה. - מה?‬
‫- לא, פשיסט. - מי?‬
‫לא, הוא סופר פשיסט.‬
‫לעזאזל! אין אף אחד.‬
‫25 באוקטובר 1984 דיון מקדמי‬
‫סטראסרה המטורף בכבודו ובעצמו.‬
‫- תובע פדרלי. - מה שלומך, בסילה?‬
‫הנה אני כאן, מתפרנס.‬
‫כמוך, אני מניח.‬
‫בוא נגיד שיש דרכים שונות להתפרנס.‬
‫אם כוונתך למרשי,‬
‫בית המשפט מינה אותי כסנגור ציבורי.‬
‫לא נראה שזה מטריד אותך. יש שיגידו שזכית בכל הקופה.‬
‫אם זה מטריד אותי? לא. בכלל לא.‬
‫מה שמזעזע אותי באמת הוא שאתה מגן על אנשי גרילה.‬
‫אני לא מגן על איש.‬
‫- אני תובע. התפקיד שלי הוא להאשים. - בוקר טוב, בסילה.‬
‫כלומר, להאשים את מי שהגנו על ארצנו מפני לוחמי גרילה.‬
‫- להתראות. - לך, שב.‬
‫זה לא ייקח הרבה זמן.‬
‫בשעה 17:00 בדיוק.‬
‫בוקר טוב.‬
‫כולם לקום.‬
‫אני מכריז בזאת על פתיחת הדיון המקדמי בתיק מספר 13/84,‬
‫התביעה נגד קציני הכוחות המזוינים הבאים.‬
‫לוטננט גנרל חורחה רפאל וידלה...‬
‫סלח לי, איש צעיר.‬
‫- מי אתה? - לואיס מורנו אוקמפו.‬
‫- אל מונו קמפו? - לואיס מורנו אוקמפו.‬
‫- אני כאן לשירותך. - איש לא יידע אותי.‬
‫אני סגן התובע.‬
‫- מה? - אני הסגן שלך, אדוני.‬
‫הכניסו את הנאשמים.‬
‫בוקר טוב.‬
‫אמור את שמך, בבקשה.‬
‫חורחה רפאל וידלה, ותרשה לי להוסיף,‬
‫לוטננט גנרל בצבא הארגנטיני.‬
‫כבוד השופטים,‬
‫עם כל הכבוד,‬
‫אני לא מכיר בחוקיות בית המשפט הזה.‬
‫ההגנה מאשרת מחדש שהפשעים לכאורה מתאימים למערכת המשפט הצבאית,‬
‫וככאלה, צריכים להידון בבית הדין הצבאי.‬
‫לבית הדין הצבאי הייתה הזדמנות.‬
‫אתה יודע היטב שלבית המשפט הזה הסמכות לחקור ולשפוט פשעים כאלה.‬
‫אמור את שמך המלא.‬
‫אורלנדו רמון אגוסטי. אני לא מכיר בחוקיות בית המשפט הזה.‬
‫- שם מלא, בבקשה. - רוברטו אדוארדו ויולה,‬
‫ואני לא מכיר בחוקיות בית המשפט הזה.‬
‫עומאר דומינגו רובנס גרפיניה.‬
‫אני לא מכיר...‬
‫- חורחה איסק אנאשה. - בסיליו ארטורו לאמי דוסו.‬
‫- אדמירל ארמנדו למברוקיני. - לאופולדו פורטונאטו גלטיירי.‬
‫אדמירל אמיליו אדוארדו מסרה.‬
‫אני לא מכיר בחוקיות בית המשפט הזה.‬
‫ספר לי.‬
‫וידלה הרבה יותר נמוך ממה שחשבתי. גמד.‬
‫בכובע ובמגפיים הוא נראה גבוה יותר.‬
‫- מי הבחור הזה? - העזרה שציפינו לה.‬
‫תגיד לי, לואיס מריה קמפוס.‬
‫איך תעזור לנו? בכמה משפטים השתתפת?‬
‫מורנו אוקמפו.‬
‫באף משפט.‬
‫בכמה תביעות?‬
‫- אף לא אחת. - בחייך.‬
‫אז במה אתה עוסק?‬
‫אני עובד אצל פרקליט המדינה. אני מרצה.‬
‫- אתה מצליח להתפרנס, מולינה קמפוס? - מורנו. בערך.‬
‫אימא שלך עוזרת לך?‬
‫אימא שונאת את העובדה שאני אעבוד במשפט הזה.‬
‫- אז למה לעשות את זה? - אולי בגלל זה.‬
‫- אתה באמת רוצה לדעת למה אני? - בטח.‬
‫המשפחה שלי בצבא. הדוד שלי הוא קולונל.‬
‫זה לא עוזר לך.‬
‫בכל יום ראשון אימא שלי הולכת לכנסייה עם וידלה.‬
‫היא חושבת שהוא עשה את הדבר הנכון.‬
‫- לא אקשיב לעוד מילה. - בוא נלך.‬
‫אדוני.‬
‫אדוני!‬
‫אדוני, תרשה לי לסיים, בבקשה.‬
‫תחשוב על זה. הממשלה הזאת רק קמה.‬
‫ממשלה חלשה שהצבא נושף בעורפה.‬
‫- כן. - היא קיבלה החלטה מסוכנת,‬
‫אבל נכונה, להעמיד אותם לדין.‬
‫בגלל זה אני חושב שטוב יותר להעסיק עורכי דין צעירים‬
‫מאשר עורכי דין מחויבים למטרות של זכויות אדם,‬
‫שעלולים להאשים אותם בקומוניזם.‬
‫לא רק הצבא אלא גם בני המעמד הבינוני,‬
‫שאנחנו צריכים לשכנע אותם, כדי שהמשפט יזכה בלגיטימיות שהוא זקוק לה,‬
‫ולהביא בחשבון את הנטייה שלהם‬
‫להצדיק כל הפיכה צבאית.‬
‫הסוס הטרויאני.‬
‫אתה מבין?‬
‫יש לנו חמישה חודשים להגיש ראיות שאי אפשר להפריך‬
‫נגד תשעה מפקדים.‬
‫על מעשי רצח, על שלילה לא חוקית של חירות,‬
‫על עינויים ועל גניבה חמורה.‬
‫- אנחנו זקוקים לצוות מיד. - בדיוק, מולינה קמפוס.‬
‫מורנו אוקמפו.‬
‫אנחנו לא יכולים לבטוח במשטרה.‬
‫כ-90 אחוז מאנשי המערכת השיפוטית לא רוצים להיות מעורבים במשפט.‬
‫קרוב יותר ל-99 אחוז.‬
‫- אנחנו צריכים לחפש במקום אחר. - איפה? בבית ספר למשפטים?‬
‫לא בדיוק, אבל קרוב.‬
‫אצל פרקליט המדינה יש נערים שמוכנים לעבוד איתנו.‬
‫- נערים? - כן. בכל בית משפט.‬
‫אנחנו צריכים צעירים שיש להם פחות ניסיון.‬
‫פחות מאשר לך?‬
‫- אם בעלי הניסיון לא מוכנים לעשות את זה... - אז נביא את חסרי הניסיון.‬
‫בסדר.‬
‫אני מתחיל לחבב אותך, מורנו אוקמפו.‬
‫- דייקתי בשם? - כן.‬
‫השם המלא?‬
‫- לוקס פלסיוס. - ג'ודית קוניג.‬
‫פדריקו קוראלס.‬
‫תעסוקה?‬
‫עבודה משרדית במשרד פרקליט המדינה.‬
‫- מקצוע? - אני עורך דין.‬
‫אני מובטל כרגע.‬
‫- מה עשית קודם? - הייתי בצבא.‬
‫- באיזה חיל? - בצי.‬
‫ב"אסמה". בית הספר הטכני של הצי.‬
‫בחייך, פדה.‬
‫- אתה צוחק. - כן. אני עובד בפרקליטות המדינה.‬
‫למי הצבעת בבחירות האחרונות?‬
‫להגיד אלפונסין, או את האמת?‬
‫לא הצבעתי.‬
‫- לא הצבעת? למה? - הייתי בת 17.‬
‫מה אתה חושב על בלבין?‬
‫לא חושב. הוא היה פוליטיקאי חשוב.‬
‫העדפות פוליטיות, אדוארדו?‬
‫עכשיו? לא. כלום, אפס.‬
‫- מחשבות על פרון? - הוא היה פוליטיקאי חשוב.‬
‫מה בקשר לווינסטון צ'רצ'יל?‬
‫- מה? - נפוליאון בונפרטה?‬
‫ישו?‬
‫אני חייב לענות?‬
‫אתה יכול לנקוב בשמותיהם של חמישה חברים בקבינט הנוכחי?‬
‫כן. יש... גריפון.‬
‫- גרינספון. - זה.‬
‫- למי הצבעת? - לפרוניזם.‬
‫- למה? - אני פרוניסט.‬
‫מה אתה אומר! למה?‬
‫זו התנועה היחידה שהתייצבה נגד כל הרודנויות מאז 1955,‬
‫ותמיד תילחם למען צדק חברתי.‬
‫בסדר. תודה.‬
‫- תודה לך. - שאלת.‬
‫אבל לא כדי שתחזור על השטויות שאני שומע אותך אומר בבית.‬
‫אל תהיה תוקפני, אבא.‬
‫אני נעשה כזה בגללך, מקו.‬
‫למה אתה רוצה לעבוד איתנו?‬
‫יש לי דוד שנחטף לחצי שנה ובקושי יצא בחיים.‬
‫אני עובדת בדלפק הקבלה בבית משפט מספר 14.‬
‫לאף אחד שם לא אכפת מה תעשו.‬
‫לי אכפת.‬
‫יש לי שני ילדים, משכנתה, ושמעתי שאתם משלמים על שעות נוספות.‬
‫אנחנו נירש את הארץ הזאת, ואסור שזה יקרה שוב.‬
‫אתם משלמים שעות נוספות?‬
‫אתם רוצים אותי פה או לא? אני מרוצה בעבודה שלי.‬
‫- אני לא אוהב להיות בסביבת אנטי-פרוניסטים. - ברוך הבא, מקו.‬
‫אבא שלך דיבר בשבחך.‬
‫אני לואיס מורנו אוקמפו, סגן התובע.‬
‫סגן התובע? יש תפקיד כזה?‬
‫אתה יכול למנות ארבעה אורחים שהשתתפו בתוכנית של בדייה לפני שבוע?‬
‫- כן, לוס אבואלוס ניגנו. - לוס אבואלוס?‬
‫לוס אבואלוס דה לה נאדה. נהדרים.‬
‫- לא שמעת עליהם? - לא.‬
‫תשיר שיר.‬
‫- עכשיו? - כן.‬
‫פברואר‬
‫בסדר, הבעיה הראשונה. זמן.‬
‫אנחנו צריכים לנהל את המשפט הכי חשוב בהיסטוריה שלנו‬
‫בפחות זמן מכפי שנדרש לשפוט גנב תרנגולות.‬
‫אנחנו כאן עכשיו.‬
‫הכול צריך להיות מוכן עד היום הזה.‬
‫פברואר 1985‬
‫יש לנו רק הימים האלה.‬
‫מה נעשה?‬
‫מה שאסירים עושים.‬
‫בסדר. בעיה שנייה.‬
‫אנחנו צריכים להוכיח שזו הייתה תוכנית שיטתית.‬
‫כלומר, שכולם ידעו מה קרה ואיך זה קרה.‬
‫ושזה היה בכל רחבי המדינה,‬
‫בתקופות שלטונם של כל המפקדים.‬
‫הם אחראיים.‬
‫אנחנו לא יכולים לעבוד עם המשטרה, כי היא הייתה מעורבת.‬
‫עוד בעיה.‬
‫בתי משפט לא חולקים מידע. כשהם כבר חולקים, זה מאוחר.‬
‫- אל תשכחו... - פחות מהגנב.‬
‫- כן, בחור מצחיק. - בואו נתארגן.‬
‫קודם כול, בואו נסמן בנעצים את מרכזי המעצר החשאיים במפה.‬
‫- לה פרלה היה בקורדובה. - מה עוד?‬
‫- ה"אסמה". - כן, ה"אסמה".‬
‫- כן, ה"אסמה", הצי. - מה עוד?‬
‫- אל וסוביו. - מה עוד?‬
‫- קמפו דה מאז'ו. - מה דעתך?‬
‫- כמה זמן נשאר? - ארבעה חודשים ושבועיים.‬
‫זו בדיחה?‬
‫זה בלתי אפשרי. תעזוב.‬
‫זו לא אופציה.‬
‫מה עוד עולה בדעתך?‬
‫תדבר עם מריה אוחניה.‬
‫היא מנהלת את ארכיון הוועדה. היא יודעת מה הולך שם.‬
‫היא תעזור לך.‬
‫בתביעה אמרו לעבור על כל המקרים.‬
‫- על כולם? אתם יודעים כמה יש? - לא.‬
‫- תצטרכו לבחור. - תביאי אותם בזה אחר זה.‬
‫מיינתם מראש?‬
‫ווטס, מחידה, דלגו, אווז'נדה, ולנצי...‬
‫נקרא את כולם.‬
‫את כולם?‬
‫- עוזרים של התובע סטראסרה? - כן.‬
‫נספק את כל המידע שאתם זקוקים לו.‬
‫אימהות פלאסה דה מאז'ו‬
‫אני מקווה שהתובע יתנהג יפה יותר מאשר בתקופת הרודנות.‬
‫אבל בזמן הרודנות, הוא לא עשה...‬
‫כלום. שום דבר.‬
‫"'אימא, תגידי לו שאבא ברח, בבקשה,' הוא אמר.‬
‫"זו הפעם האחרונה ששמעתי את הקול שלו.‬
‫ואז לקחו אותו."‬
‫דצמבר‬
‫אחריות הפיקוד מוטלת על החונטות.‬
‫הם היו אחראיים, החלק הזה ברור.‬
‫- אבל את זה הכי קשה להוכיח. - למה קשה?‬
‫החטיפות, העינויים והרציחות הוכחו או שאפשר להוכיח אותם.‬
‫איך נוכל להוכיח שהם ידעו?‬
‫- לא ייתכן שהם לא ידעו. - הם יטענו שהם לא ידעו.‬
‫"אלה היו פעולות מוגזמות של פקודים.‬
‫"אני לא יכול לעקוב אחרי כל אחד מהם באמצע מלחמה."‬
‫- כן, אבל 30,000 פעולות מוגזמות? - כן, הוא צודק.‬
‫הם יכולים לומר, "לא רצחתי איש, לא עיניתי איש.‬
‫- "לא הוריתי על היעלמויות." - "לא יודע להשתמש ברובה הלם."‬
‫אנחנו צריכים עדים שראו אותם במרכזים.‬
‫ואם איש לא ראה אותם? זה היה חלק מהתוכנית, לא?‬
‫לא להיות מקושרים לרציחות ולהיעלמויות.‬
‫- מישהו ודאי ראה אותם. - לא.‬
‫בואו נתרכז בתוכנית.‬
‫להוכיח שהם עשו את זה בכל רחבי הארץ.‬
‫הם חטפו אנשים בכל מקום.‬
‫החזיקו אותם במרכזי מעצר חשאיים.‬
‫עינו אותם במהלך חקירות.‬
‫אנשים נעלמו בכל רחבי הארץ.‬
‫חבר'ה, אם נוכל להוכיח את זה, נוכיח שזה היה מתואם.‬
‫- זה מה שאנחנו צריכים. - אז...‬
‫ניקח את התיקים ונסדר אותם‬
‫לפי מחלקה, שנה, מרכז מעצר...‬
‫- לפי אזור. - לפי אזור?‬
‫- ניסע? - כן.‬
‫לאן היית רוצה לנסוע?‬
‫תודה.‬
‫- הם מחכים לנו. - ראית את ההר?‬
‫ידעתי. העיר הזו מלאה בפשיסטים.‬
‫אתה מכיר את האיש הזה?‬
‫- שני רחובות משם. - בכיוון הזה. בוא.‬
‫את בטוחה?‬
‫אני אלך משם. ניפגש אחר כך.‬
‫שלום.‬
‫שלום, סליחה. בוקר טוב.‬
‫אני מחפשת את חואן פבלו נורייגה...‬
‫אין פה שום דבר.‬
‫בסדר, תודה.‬
‫תשאל את האיש הזה.‬
‫סליחה, אדוני?‬
‫אי אפשר לעבוד כאן.‬
‫- פשיסטים, אמרתי לכם. - מה נעשה?‬
‫תאסוף את כולם, ניסע למקום אחר.‬
‫מה אנחנו אמורים לעשות?‬
‫תחזיק את זה.‬
‫התובעים מבקרים בפרובינציות‬
‫זה יכול להיות חשוב מאוד, כי הם יכולים להביא...‬
‫כלים להבאת מקרים נוספים.‬
‫האנשים האלה באים מהתביעה.‬
‫אנחנו מחפשים את מי שיש להם מידע‬
‫על פשעים שנעשו בתקופת הרודנות‬
‫לקראת המשפט בבואנוס איירס בראשות התובע סטראסרה.‬
‫כל מידע, שם או נתונים...‬
‫משטרה, פתחו את הדלת! פתחו את הדלת!‬
‫...לכו למשרד המשפטים ברחוב מיטרה 2800 או התקשרו ל-524096...‬
‫שלושה אנשים לקחו אותי מהתא. העיניים שלי היו מכוסות.‬
‫הפשיטו אותי לגמרי. הם עשו מה שנקרא "הצוללת".‬
‫מכניסים את הראש שלך לדלי מלא מים עד שאת לא עומדת בזה.‬
‫הם שאלו שאלות אבסורדיות.‬
‫"מה זה קומוניזם?" לא היה לי מושג.‬
‫אחר כך הם שאלו אם אני יודע איפה פירמניץ' גר,‬
‫או שמות אחרים שלא הכרתי. זה הרתיח אותם.‬
‫...שלשלאות על הקרסוליים ונותנים לך מספר.‬
‫איקס-96.‬
‫מרגע זה ואילך כבר לא הייתי מריו ואז'ה.‬
‫- העיניים שלי מכוסות. מכים אותי ברובה. - הם פותחים את תא המטען...‬
‫- ...עם אקדח הלם. - התחלתי להקיא.‬
‫לא הייתי מסוגל לשתות מים. הגוף שלי היה טעון בחשמל.‬
‫אתה יודע אם השכנים שלך ראו את האנשים שלקחו אותך?‬
‫איך ידעת שהם מהצבא?‬
‫היי, מותק. מה קורה?‬
‫- חיכיתי לך. - אני מבין.‬
‫קרה משהו?‬
‫שב, בבקשה.‬
‫בטח.‬
‫- אבל ואני גמרנו. - מי?‬
‫אבא.‬
‫אני מצטער, אני לא מחבב את הבחור. אני לא יודע אם את יודעת...‬
‫- הוא נשוי. - כן.‬
‫אני לא מטומטמת, אבא.‬
‫ידעתי שהוא נשוי.‬
‫והוא אף פעם לא שאל עליך.‬
‫לא נראה לי שהוא יודע על העבודה שלך.‬
‫אל תרגל אחריי, טוב?‬
‫ואל תשלח את חווייר.‬
‫- אתה מפחיד אותו. - בסדר.‬
‫יש דברים חשובים יותר שמעסיקים אותך.‬
‫אני מצטער.‬
‫דצמבר ינואר‬
‫15 בפברואר הגשת ראיות‬
‫קילמס, אווז'נדה.‬
‫פברואר‬
‫איפה?‬
‫על המדף השלישי.‬
‫אחד, שניים...‬
‫- זה בסדר? - "אסמה" על המדף הזה.‬
‫מישהו ראה...‬
‫הנה שלושה מ"אסמה".‬
‫- אדוני התובע. - כן?‬
‫הנה הראיות שלך.‬
‫יש 16 כרכים, 4,000 דפים, 709 מקרים ויותר מ-800 עדים.‬
‫עבודה מצוינת. איחוליי.‬
‫- תגישו. - מה?‬
‫אתה בא איתנו!‬
‫- בוא. - לאן?‬
‫- להגיש! - קדימה!‬
‫להגיש את זה לבד? לא. ביחד.‬
‫כן, בוא איתנו.‬
‫מה קורה?‬
‫התובע סטראסרה, ראש התביעה.‬
‫- נעים מאוד. - נעים מאוד.‬
‫ברכותיי.‬
‫איפה מצאת אותם? בצופים?‬
‫אני מציע שתקדיש תשומת לב רבה יותר לבהירות הראיות‬
‫מאשר לנעורי הצוות שלי.‬
‫תזכור את דבריי.‬
‫אני יודע מה אני אומר.‬
‫בהצלחה.‬
‫נלך?‬
‫הכול.‬
‫אדוני!‬
‫הנה הוא.‬
‫אדוני, בבקשה.‬
‫שאלה אחת, אדוני!‬
‫אתה חושב שיהיה די בכמות הראיות?‬
‫הכמות והאיכות של הראיות מדהימות.‬
‫אני רוצה לומר לכם, השגנו אותן בזמן שיא.‬
‫הודות לצעירים האלה ולמר מורנו אוקמפו, שותפי לעבודה.‬
‫- איימו עליך? - אני מעדיף להתעלם מזה.‬
‫ברשותכם.‬
‫אדוני, סליחה.‬
‫נכון שאיימו עליכם?‬
‫המשפט הגדול‬
‫מי הוא סטראסרה‬
‫הילדים של סטראסרה‬
‫סגנו של סטראסרה‬
‫- שלום, מה שלומך? - ערב טוב.‬
‫סליחה.‬
‫- מאמר נחמד במגזין. - תודה.‬
‫דיברתי באירוניה.‬
‫- הוא לא מצא חן בעינייך? - לא.‬
‫כל האנשים שם למעלה קראו אותו.‬
‫- וזה רע? - נורא.‬
‫- את רוצה שאלך? - אל תחשוב על זה אפילו.‬
‫אלה הם הדודים שלך.‬
‫אנחנו ממש לא צריכים שתפגין פחד.‬
‫בוא נשתה משהו.‬
‫- שמפניה? - כן.‬
‫האיש הזה זיהה אותך.‬
‫עוד אחד.‬
‫תודה לאל שהדוד שלך עדיין לא ראה אותך.‬
‫- איפה הוא? - לא אגיד לך.‬
‫זה נכון? הרבה?‬
‫אל תסתכל.‬
‫- אל תסתכל! - אמרת לו שזה לא נגדו, נכון?‬
‫- לא. - למה?‬
‫הוא לא חושב שזה נגדו.‬
‫הוא חושב שזה נגדו, נגד המשפחה ונגד המדינה.‬
‫פרלה?‬
‫- קולונל! - זו את.‬
‫מה שלומך? לא התראינו יובלות!‬
‫- ומה שלום אשתך? - מטיילת.‬
‫- שוב? - כן.‬
‫- איפה? - במילאנו.‬
‫תודה.‬
‫דוד.‬
‫סליחה על ההפרעה. אני יכול לדבר איתך רגע?‬
‫אני מייג'ור גנרל אוקמפו בשבילך.‬
‫אני מצטער, גנרל.‬
‫- אנחנו יכולים לדבר? - שאלה, פרקליט.‬
‫אתה חושב שתנצחו במשפט הזה?‬
‫אני לא יודע.‬
‫אתה חושב שהצבא עשה את הדבר הנכון?‬
‫- זו הייתה מלחמה, פרקליט. - מלחמה של המדינה נגד החברה?‬
‫נגד קבוצות חמושות שאיימו...‬
‫שהיו צריכות לעמוד לדין על הפשעים ההיפותטיים שלהן.‬
‫לא להיחטף, לעבור עינויים, להירצח ולהיעלם.‬
‫מה קורה פה?‬
‫מה אמרנו? לא מדברים על פוליטיקה במשפחה הזאת.‬
‫- לואיס, בוא איתי. - סליחה.‬
‫כולם כאן צריכים לדעת...‬
‫הכול בסדר, אדוני?‬
‫כן. אני בסדר.‬
‫אתה זקוק להסעה?‬
‫לא.‬
‫לא, תודה.‬
‫22 באפריל 1985 פתיחה הדיונים הציבוריים‬
‫משרד החוץ הודיע שקלייד סנו יגיע מחר.‬
‫הוא יאובטח. השגרירות משתפת פעולה.‬
‫כן.‬
‫- יהיה בסדר. - כן.‬
‫- טוב. - כן.‬
‫תקשיב לי. בוא לא נלחץ.‬
‫- זה השבוע הראשון, בסדר? - כן, כן.‬
‫- אתה תגיד רק כן? - לא.‬
‫- לוסה, רגע מזמנך. - סטראסרה.‬
‫אדוני.‬
‫- סליחה. - כן, דבר.‬
‫האיש הזה בא איתך?‬
‫לא.‬
‫אסור לו להיות כאן. לך תבדוק מי הוא.‬
‫בסדר.‬
‫- אדוני, בבקשה. - סליחה, בדיוק עמדתי ללכת.‬
‫אז מה? פשוט תניח לו ללכת?‬
‫תירגע, איש צעיר. הכול בשליטה.‬
‫- לא, לא, אני לא... - נדחה זאת...‬
‫- לא, אני לא רוצה לשנות כלום. - חוליו.‬
‫- חוליו. - רק שנייה. מה?‬
‫היה שם איש אחד.‬
‫- יכול להיות שהוא חפרפרת. - מנין לך?‬
‫כבר ראיתי אותו פעם.‬
‫מישהו מוכן להרים את הטלפון? הוא מצלצל כבר חמש דקות.‬
‫- בבקשה! - תרים כבר, בבקשה.‬
‫הלו?‬
‫עם כל הכבוד, אני יכול להבטיח שאין מטען.‬
‫איך אתה יכול לערוב לזה?‬
‫זה ברור. זו פעולה שנועדה להטיל אימה על החברה.‬
‫זה עלבון, כבוד השופט.‬
‫חובת הלשכה הזאת היא לנהל הליך בטוח,‬
‫הן לנאשמים והן לעדים.‬
‫הליך בטוח? זו בדיחה?‬
‫מאיימים על העדים ועלינו כבר שישה חודשים!‬
‫ההגנה טוענת שאי אפשר לערוב לביטחונם של הנאשמים.‬
‫כבוד השופט, זה תכסיס של הנאשמים.‬
‫זה ברור.‬
‫אנחנו מבקשים רק לדחות את תחילת המשפט.‬
‫עד אין קץ.‬
‫- עד שהתנאים יבשילו. - עד אין קץ.‬
‫זה היום הראשון!‬
‫אי אפשר לדחות ביום הראשון!‬
‫אם תדחו היום, אם לא יהיה משפט, זה לא יקרה לעולם.‬
‫הם צריכים רק התרעת מטען אחת ביום.‬
‫סטראסרה, אתה מוכן לשתוק?‬
‫אנחנו נמשיך.‬
‫- מה? - כן.‬
‫נמשיך כרגיל.‬
‫בית המשפט ערב לביטחון המשפט.‬
‫המשפט יתקיים ויחל היום.‬
‫- מה בקשר למטען? - שיתפוצץ.‬
‫- אתה מבין שההחלטה הזאת... - אני מודע היטב.‬
‫שמעתם אותו. הוא מודע היטב.‬
‫עוד דבר אחד.‬
‫אסור לנשים לעטות מטפחות.‬
‫אלה אימהות פלאסה דה מאז'ו.‬
‫סמלים פוליטיים אסורים. משום צבע, סוג או אידאולוגיה.‬
‫- בית המשפט מודע היטב... - עוד משהו?‬
‫לא, כבוד השופט.‬
‫- מזכיר, תכין את הדיון. - כן, אדוני.‬
‫בבקשה.‬
‫סליחה שאני מטריד אתכן.‬
‫אני לא צריך להסביר את חשיבות המשפט, בעיקר לא לכן.‬
‫יש איזה משוגע שמנסה למנוע אותו...‬
‫אם לא תסירו את המטפחות.‬
‫זו החלטה קשה, אני יודע.‬
‫אנחנו לא יכולים להחליט על זה,‬
‫רק אתן.‬
‫אני מצטער.‬
‫- אני מבקש את סליחתכן. - כן.‬
‫- מה כדאי לעשות? - נעשה את זה.‬
‫אל תדאגו.‬
‫אני מכריז בזאת על פתיחת הדיונים‬
‫בתיק 13/1984,‬
‫שבו נאשמים הקצינים הבאים של הכוחות המזוינים:‬
‫לוטננט גנרל חורחה רפאל וידלה, אדמירל אמיליו אדוארדו מסרה,‬
‫בריגדיר גנרל אורלנדו רמון אגוסטי, לוטננט גנרל רוברטו...‬
‫- הכול בסדר? - כן.‬
‫אל תפחד. אין שום מטען.‬
‫- אני יודע. אני יודע. - בסדר.‬
‫לוטננט גנרל לאופולדו פורטונאטו גלטיירי.‬
‫אדמירל חורחה איסק אנאשה.‬
‫בריגדיר גנרל ארטורו בסיליו איגנסיו לאמי דוסו.‬
‫אנחנו מזמינים לדוכן את ד"ר איטלו ארחנטינו לודר.‬
‫ד"ר לודר, העדות שלך תיגבה בשבועה.‬
‫אתה נשבע לומר את האמת, את כל האמת ורק את האמת?‬
‫כן.‬
‫אתה יכול לשבת.‬
‫ד"ר לודר, בתקופה שבה היית נשיא‬
‫הרשות המבצעת,‬
‫הוצאו הצווים האלה. 2770, 2771...‬
‫- האיש שסיפרתי לך עליו נמצא שם. - ו-2772.‬
‫השאלה היא כזאת,‬
‫מה היו הנימוקים שהובילו להוצאת הצווים האלה?‬
‫בפברואר 1975...‬
‫...להתערבות צבא ארגנטינה‬
‫במלחמה נגד החתרנות.‬
‫הרחבתי את האישור להתערבות הצבא לכל המדינה.‬
‫עלינו להדגיש שהוראת החיסול הוצאה‬
‫בעת כהונתה של ממשלה דמוקרטית בראשותה של מריה אסטלה מרטינס דה פרון,‬
‫וביקשה את עזרת הכוחות המזוינים,‬
‫כי היינו על סיפה של מלחמת אזרחים.‬
‫- נכון, אדוני? - אני לא אמרתי "מלחמת אזרחים".‬
‫אז איך היית מגדיר את זה?‬
‫לא דיברתי על מלחמה.‬
‫אבל ברור שהיה אויב שפגע בביטחון הלאומי.‬
‫- נכון? הרגע אמרת את זה, ד"ר לודר. - כן, זה נכון.‬
‫נבקש מהעד להסביר כיצד הוא מבין‬
‫את המילה החשובה כל כך להגנה, "חיסול".‬
‫האם פירוש הדבר השגת מידע בכל מחיר?‬
‫עינויים, חטיפה‬
‫וחיסול פיזי של אדם חסר ישע?‬
‫תענה.‬
‫בשום פנים ואופן אין פירושה חיסול פיזי.‬
‫הצווים אינם מורים בשום אופן על דיכוי שמנוגד לחוק.‬
‫העד מכיר בזה שהאויב היה קיים והיה צורך לחסלו.‬
‫כאן אנחנו רואים תמונה של גולגולת שבחלקה הקדמי יש חור,‬
‫אפשר לראות חור עגול שתואם לחור‬
‫שיוצר קליע שחודר לקדמת הגולגולת.‬
‫בשקופית הזאת נראית גולגולת שבחלקה הקדמי יש חור.‬
‫חור עגול שתואם לקליע שחדר לראש.‬
‫ולפי הגודל והצורה, על אף שהעצמות היו באדמה,‬
‫אפשר לדעת שהאדם הזה הוצא להורגו ממרחק מטרים ספורים.‬
‫משפט החונטות עדים זרים‬
‫אחד המבקרים הזרים, אנטואן סנגינטי, סיפר‬
‫שבמהלך ביקורו בארצנו ב-1978,‬
‫25 באפריל‬
‫הוא אסף תלונות רבות של המשפחות...‬
‫...וארגונים בינלאומיים בנוגע להיעלמויות כביכול?‬
‫לואיס.‬
‫26 באפריל‬
‫התלונות הוצגו בידי האו"ם ובידי אמנסטי אינטרנשיונל.‬
‫...וגם לא בידי ארגונים של זכויות אדם, האו-איי-אס או האו"ם,‬
‫נגד הממשלה...‬
‫כבוד השופט, בידי התביעה‬
‫יש אינספור הדוחות והתלונות שהתקבלו,‬
‫וזו הוכחה ברורה לכך שהעד מעיד עדות שקר.‬
‫מר סטראסרה, המתן לתורך, בבקשה.‬
‫המשך, סגן האדמירל.‬
‫אני לא יודע דבר על מה שציינת.‬
‫כפי שאמרתי,‬
‫אלה היו שאלות כלליות על מצבה הפוליטי של ארגנטינה.‬
‫אז?‬
‫מה?‬
‫- מה מצבנו? - הייתי אומר שטוב.‬
‫מה הספקות שלך?‬
‫לא אמרתי כלום. אמרתי שמצבנו טוב.‬
‫על מה אתה חושב?‬
‫- על שום דבר. - כלומר, על שום דבר טוב.‬
‫מה אתה רוצה שאומר, חוליו?‬
‫- למה מצבנו לא טוב? - לא אמרתי את זה.‬
‫אבל אתה חושב את זה.‬
‫- מצבנו טוב. - אבל?‬
‫דיברתי עם אימא שלי.‬
‫- מה היא אמרה? - שום דבר.‬
‫- שום דבר. כרגיל. - מה כרגיל?‬
‫כרגיל, חוליו.‬
‫היא חושבת שמומחים זרים הם כמו החתרנים.‬
‫- המערכה נגד ארגנטינה. - לואיס.‬
‫אנחנו לא יכולים לראות באמך מאפיין.‬
‫היא ביקרה בכנסייה עם וידלה.‬
‫- לעולם לא נשכנע אותה. - לא, נכון.‬
‫אם לשכנע אותה זו המשימה שלנו, אנחנו אבודים. לעולם לא נצליח.‬
‫- לעולם לא. - נצליח?‬
‫לא נצליח.‬
‫לעולם לא נצליח לשכנע אנשים כמו אימא שלך.‬
‫- לעולם לא. - בסדר, חוליו. אתה צודק.‬
‫אתה כל כך עקשן. אני לא יכול להתווכח איתך.‬
‫- חוליו. - מה?‬
‫- אני זקוק לך. - לשם מה?‬
‫לעדות של מחר.‬
‫- עכשיו? - כן.‬
‫בסדר.‬
‫יש פה חדר המתנה.‬
‫29 באפריל‬
‫- היא יכולה להישאר איתי? - לא. רק עדים.‬
‫- את חייבת להישאר עד למתן העדות. - בבידוד?‬
‫אסור לך לדבר עם איש.‬
‫אז לבד?‬
‫בית המשפט קבע שאת לא יכולה לפגוש איש.‬
‫- כאן. - תכסי גם את הפנים שלי?‬
‫זה למען הביטחון שלך.‬
‫ברור, תודה. אני מקבלת איומים כבר חודש.‬
‫- והמאבטחים שלך? - מישהו בא יום אחד ואחרי זה נעלם.‬
‫מוטב להתרחק מהמשטרה.‬
‫- והיא? - היא תישאר איתי.‬
‫כל היום. אל תדאגי.‬
‫בית המשפט מזמין את גברת אדריאנה קלבו דה לבורדה.‬
‫גברתי, בית המשפט ישמע את עדותך בדיון‬
‫נגד מפקדי החונטות הצבאיות‬
‫במה שנקרא "תהליך הרה-ארגון הלאומי".‬
‫העדות שלך...‬
‫ב-4 בפברואר 1977 נחטפתי מהבית שלי.‬
‫הכניסו אותי למכונית.‬
‫כשהמכונית פנתה בפינה,‬
‫שמו לי סוודר על הראש, זרקו אותי לרצפת המכונית‬
‫ודרכו עליי.‬
‫אחר כך הם איימו להרוג אותי.‬
‫הם הוציאו אותי, לקחו את הסוודר,‬
‫כיסו לי את העיניים בחוזקה בסמרטוט ואזקו את הידיים שלי מאחורי הגב.‬
‫באותו זמן הייתי בחודש השביעי להריוני,‬
‫כלומר, בהיריון די מתקדם.‬
‫הם עינו אותי למרות המצב שלי.‬
‫הם כלאו אותי במשך חודשים.‬
‫העינויים היו שיטתיים, בלתי פוסקים, מכל הסוגים...‬
‫בית המשפט מזמין את גברת מריה קוביק.‬
‫ערב טוב, חואן קרלוס.‬
‫ביום השביעי למשפט המפקדים לשעבר,‬
‫הדיון נפתח בעדותה קורעת הלב של קוביק,‬
‫אמה של הנעלמת מריה כריסטינה לפטרוף.‬
‫את נשבעת לומר את האמת, את כל האמת ורק את האמת?‬
‫כן.‬
‫מריה כריסטינה לפטרוף נחטפה ונלקחה לבריגדת קילמס.‬
‫כעבור כמה שעות, אמה, שרצתה למצוא את בתה,‬
‫נחטפה אף היא ונלקחה למרכז מעצר חשאי.‬
‫והאחים שלי היו בני 13, 11, 10 והצעיר ביותר בן 8.‬
‫נאלצנו לרדת מהמטוס והובילו אותנו דרך נמל התעופה‬
‫לכלי רכב שבו כיסו לנו את הפנים.‬
‫9 במאי‬
‫אמרו לנו שאימא שלנו נשלחה כנראה לטוקומן.‬
‫היא עדיין נעדרת.‬
‫נודע לך מה קרה לבן שלך?‬
‫נשארתי נחושה בדעתי לעשות הכול, ללכת לקמפו דה מאז'ו, כל דבר.‬
‫וחברה אמרה לי, "איריס, אל תחפשי אותו, הם הרגו אותו."‬
‫במסדרון, עם אנשים נוספים,‬
‫כולל אשתי, שעונתה לנגד עיניי,‬
‫ושמעתי את זעקות הכאב שלה.‬
‫איש לא ידע דבר. "למה לוקחים אותה? לאן?"‬
‫זה מקרה של מישהו שלא הכרתי. מישהו שעונה במשך ימים רבים.‬
‫הכנופיה עינתה אותו יום ולילה, ללא רחמים,‬
‫בכל השיטות שתיארתי ורבות נוספות.‬
‫כשהכנופיה עזבה, כבוד השופט, הסוהרים התחילו לצלות בשר.‬
‫התחילו לשתות יין ולהשתכר.‬
‫אחד מהם הציע לענות אותו, והם התחילו לענות אותו שוב.‬
‫בפעם הזאת הם לא ניסו להוציא מידע, כבוד השופט.‬
‫המטרה היחידה של העינוי הזה שנמשך שעות...‬
‫הייתה שהעציר הזה יגיד,‬
‫"אני אוכל זין ואימא שלי זונה."‬
‫עינו אותו שעות בניסיון להכריח אותו להגיד את זה.‬
‫והוא לא אמר את זה, כבוד השופט.‬
‫הוא לא אמר את זה.‬
‫אני מצטערת שאני חייבת להגיד את זה, אבל לדעתי זה חשוב,‬
‫כי הם ציינו פעולות מוגזמות,‬
‫וכנראה, בעיני הנאשמים, אלה הן הפעולות המוגזמות.‬
‫השאר בסדר. סתם עינוי קר רוח ואכזרי.‬
‫בבקשה, תתארי את העובדות בלי הערכות.‬
‫זו עובדה, כבוד השופט.‬
‫פעם ביקשתי מסוהר שהיה קצת יותר אנושי לאפשר לי לדבר איתה.‬
‫הוא לקח אותי, הכניס אותי לתא של קלאודיה,‬
‫הורדתי את כיסוי העיניים...‬
‫קלאודיה אמרה, "פבלו, תודה על הכוח שאתה מעניק לי."‬
‫20 במאי‬
‫אמרתי לה שכשנצא, נתחיל מערכת יחסים.‬
‫נהיה זוג, אפשר לומר.‬
‫ואז, בשלב מסוים, היא אמרה לי,‬
‫"אל תיגע בי, כי אנסו אותי.‬
‫"כשהם עינו אותי, הם הפכו אותי‬
‫"ואנסו אותי מלפנים ומאחור."‬
‫בית המשפט מזמין את אלחנדרה נפטל.‬
‫לקחו אותי למקום אחר והבנות ידעו שנאנסתי.‬
‫הן אמרו שגם הן נאנסו, שוב ושוב.‬
‫לא היה קשה לכמה מהאנשים שם‬
‫לנצל אותנו, הנשים, בדרך האכזרית הזאת.‬
‫כוונה להרוס את נפשו של אדם.‬
‫ביום הראשון שבו עינו אותי, ביום שבו חטפו אותי,‬
‫משהו גרם לי להרגיש נורא.‬
‫הייתה אישה שמזגה להם מאטה, כאילו זה עניין שבשגרה.‬
‫21 ביוני‬
‫נדווח על זה ונלווה אותך לבית מלון חדש.‬
‫אני חוזר, אדוני.‬
‫עוקבים אחרינו כבר חודשים.‬
‫- העדות הזאת חשובה מאוד. - אני לא אעיד.‬
‫סלאשה, בוא נשב.‬
‫תירגע.‬
‫אתה חייב להעיד.‬
‫אנשים צריכים לדעת.‬
‫אחרת תחמיץ את ההזדמנות‬
‫להשמיע למדינה מה הפושעים האלה עשו...‬
‫הפושעים האלה?‬
‫אחד המענים עובד אצל ראש העיר.‬
‫הרופא שבדק אם אוכל לשאת עוד שוקים חשמליים‬
‫הוא רופא ראשי בבית חולים.‬
‫אני צריך לחיות ביניהם.‬
‫מה אני עושה כאן?‬
‫סלאשה, אנחנו יכולים לבקש אבטחה. אנחנו יכולים להגן עליך.‬
‫אנחנו לא יכולים.‬
‫זו האמת.‬
‫כל עוד האנשים האלה חופשיים, לא נוכל להגן על איש.‬
‫עצוב, אבל נכון.‬
‫החדשות היום הן, שעל פי בקשת העדים,‬
‫משרד התובע יפסיק לפרסם את רשימת העדים היומית.‬
‫זאת נוכח האיומים החוזרים ונשנים‬
‫על העדים שמעידים בכל יום.‬
‫17 ביולי‬
‫הלו?‬
‫חבר בארגון הטרור "טריקולור" אמר למישהו בתביעה‬
‫שבתוך פחות מ-48 שעות...‬
‫- מי? - התובע ימות.‬
‫איומים על התובע‬
‫גם עלינו איימו.‬
‫התביעה צריכה להגיש תלונה רשמית,‬
‫- או לספק עוד פרטים... - פרטים?‬
‫ג'ודית, בואי, בבקשה.‬
‫את יכולה בבקשה למסור מידע כלשהו על שיחת הטלפון שקיבלת קודם?‬
‫הוא התקשר לפני 12:00, אמר שהוא חבר בארגון טריקולור.‬
‫אין ארגון כזה. תוכלי להיות ספציפית יותר?‬
‫שם? תכונות כלשהן?‬
‫כמובן, כיוון שזו הייתה שיחה אנונימית,‬
‫אני לא יכולה לספק שמות או תכונות פיזיות.‬
‫איך הקול שלו נשמע?‬
‫זה היה קול מוזר ומחוספס. מגוחך קצת.‬
‫- כמו קול של פשיסט. - פשיסט? למה את מתכוונת?‬
‫כמו שלך, אדוני הסנגור.‬
‫- זה חוסר כבוד גמור. - מספיק.‬
‫הבה נסיים את ההפסקה ונמשיך בדיון.‬
‫או הצבא...‬
‫...האסטרטגיה התוקפנית של הנאשם חזרה שוב ושוב.‬
‫...זה שהעד אומר שהוא...‬
‫20 ביולי‬
‫די עם החרא הזה!‬
‫המטען אילץ אותם להכפיל את האבטחה במשפט,‬
‫בשל איומים חוזרים ונשנים על הנשיא אלפונסין ועל התובע סטראסרה.‬
‫כששחררו את האחים שלי ואותי, אמרו לנו לא להסיר את כיסויי העיניים,‬
‫שהם יעקבו אחרינו.‬
‫הלכנו כך רבע שעה ברחוב.‬
‫האחים שלי בכו, ביקשו את אימא שלי.‬
‫ראיתי מסעדה מעבר לכביש.‬
‫היא הייתה מלאה.‬
‫אנשים הסתכלו.‬
‫אף אחד לא עזר לנו.‬
‫איך מישהו יכול להאמין שקבוצה של ילדים‬
‫יכולה להיות מסוכנת?‬
‫צירי הלידה התחילו ב-15 באפריל.‬
‫זו הייתה הלידה השלישית שלי, לכן ידעתי שזה יהיה מהיר.‬
‫הגיעה קבוצת שומרים, הכניסו אותי פנימה ועזבנו את הרובע החמישי.‬
‫העיניים שלי היו מכוסות ושכבתי במכונית.‬
‫הידיים שלי היו קשורות מאחורי הגב.‬
‫הם העליבו אותי.‬
‫אמרתי להם שאני עומדת ללדת,‬
‫אמרתי להם לעצור, שזו לא הלידה הראשונה שלי, שהגיע הזמן.‬
‫הם לא עשו כלום.‬
‫הנהג והבחור השני המשיכו לצחוק.‬
‫הם אמרו לי שזה לא משנה, כי...‬
‫הם יהרגו אותי ואת התינוק.‬
‫לא צריך להיות אכפת לי.‬
‫אני לא יודעת איך הצלחתי להסיר את התחתונים‬
‫ולדחוף את התינוקת החוצה. אני לא זוכרת.‬
‫צרחתי,‬
‫"זה מגיע, אני לא יכולה להחזיק את זה בפנים. תעצרו!"‬
‫ובאמת התינוקת שלי נולדה.‬
‫הם נעצרו בצד הכביש.‬
‫התינוקת שלי הייתה בריאה. היא הייתה קטנה מאוד.‬
‫היא נפלה מהמושב, הייתה תלויה מחבל הטבור על הרצפה.‬
‫התחננתי שייתנו לי אותה, שייתנו לי להחזיק אותה, אבל הם סירבו.‬
‫הם קשרו את חבל הטבור והמשיכו לנסוע.‬
‫כעבור שלוש דקות, התינוקת שלי בכתה.‬
‫אני עדיין הייתי קשורה ובעיניים מכוסות. הם לא הסכימו לתת לי אותה.‬
‫הגענו למקום אחר, לבניין גדול עם דלפקי שיש.‬
‫הם הניחו את התינוקת שלי על דלפק. היא הייתה קרה ומלוכלכת ובכתה.‬
‫הם הכריחו אותי להיכנס, הביאו דלי,‬
‫והכריחו אותי לשטוף את הרצפה ולנקות את כל הדלפקים.‬
‫הייתי חייבת לעשות את זה, עירומה, לעיני הקצין.‬
‫לעיני השומרים שצחקו.‬
‫רק אחרי זה הרשו לי להחזיק את התינוקת.‬
‫בלילה שלפני ששחררו אותי,‬
‫קלאודיה אמרה משהו שלעולם לא אשכח.‬
‫בכל 31 בדצמבר,‬
‫בערב השנה החדשה,‬
‫אני צריך להרים כוסית לכבודה ולכבוד כל האחרים.‬
‫כי היא כבר מתה.‬
‫תרצי להוסיף עוד משהו?‬
‫כבוד השופט, הדבר היחיד שאני רוצה לדעת‬
‫הוא אם הבת שלי חיה או מתה.‬
‫לצערי, בית המשפט לא יכול לענות על כך.‬
‫אחרי חודש שחררו אותי.‬
‫איבדנו את מקומות העבודה שלנו, איבדנו את הבית שלנו,‬
‫איבדנו את החברים שלנו,‬
‫איבדנו הכול. היינו צריכים לברוח מהארץ.‬
‫הם הצליחו להטיל עליי אימה, כבוד השופט.‬
‫למרבה המזל, הם לא הטילו אימה על כולם.‬
‫היו קרובות משפחה,‬
‫אימהות וסבתות שהתייצבו מולם.‬
‫ואני כאן היום, דורשת צדק, הודות להן.‬
‫אין לי מה להוסיף.‬
‫תובע, יש לך שאלות?‬
‫אין לי שאלות, כבוד השופט.‬
‫ההגנה תרצה לשאול שאלות?‬
‫אין שאלות.‬
‫העדות שלך הסתיימה, גברתי. תודה.‬
‫הלכתי.‬
‫הלו?‬
‫כן, אעביר אותך.‬
‫הם חייבים להיות שם.‬
‫- לואיס. - תחפש.‬
‫- אימא שלך. - תודה.‬
‫בוא נראה.‬
‫הלו?‬
‫אני בסדר, אימא. תודה. היה לנו דיון טוב היום.‬
‫שמעת אותו ברדיו?‬
‫ברור שידעתי. לא ידעתי שאת מאזינה.‬
‫באמת?‬
‫מה את חושבת?‬
‫אדריאנה קלבו דה לבורדה.‬
‫היא אמרה את האמת?‬
‫כמובן.‬
‫איך אדם יכול להיות אכזרי כל כך?‬
‫להיות אכזרי כל כך לאישה הרה?‬
‫אפילו לא להתייחס לתינוקת.‬
‫נורא, באמת. נורא.‬
‫לא העליתי בדעתי שאשמע משהו... נורא כל כך.‬
‫גם אני לא.‬
‫אני יודעת שאמרתי דברים מכוערים, ושהתווכחנו הרבה.‬
‫לא קל לי לראות‬
‫את הבן שלי עושה משהו שאני מתנגדת לו בתוקף.‬
‫- טוב... - זה מה שתמיד חשבתי.‬
‫בגלל החינוך והדת שלי, האנשים שאני מכירה...‬
‫תמיד כיבדתי את הצבא, אבל עכשיו...‬
‫עכשיו אני חושבת שאתה צודק.‬
‫- את חושבת שאני צודק? - כן, לואיס, אתה צודק.‬
‫וידלה צריך להישלח לכלא.‬
‫- לואיס. - כן, אימא.‬
‫הוא צריך להישלח לכלא.‬
‫אני לא יודע כמה אנשים מאזינים למשפט.‬
‫כן, כולם צריכים להאזין לו.‬
‫כן, אנחנו עובדים עכשיו.‬
‫אנחנו מכינים את הדיון של מחר.‬
‫ברור שהכוחות כרוכים זה בזה.‬
‫תיק בטיני. כל הפשעים במשפחה אחת.‬
‫הם רוצחים את הבן, חוטפים את האב ומתעסקים עם הסבתא.‬
‫תירגע, אנחנו מצליחים יפה.‬
‫- מה קרה? - לא מוצא חן בעיניי שאתה אומר את זה.‬
‫- שאנחנו מצליחים? - לא מוצא חן בעיניי.‬
‫למה?‬
‫אתה מצליח יפה,‬
‫אבל אם אתה חושב שאתה מצליח יפה,‬
‫הכול יכול לרדת לטמיון, אתה מבין?‬
‫- אני רק מנסה להישאר חיובי. - אתה חייב להיות דרוך יותר מתמיד.‬
‫נכון שעד עכשיו הצלחת...‬
‫להסב תשומת לב.‬
‫קיבלת תגובות רגשיות. כן, ברור.‬
‫היי, אתה בסדר?‬
‫היי, אתה בסדר או לא?‬
‫- תענה לי. - לא!‬
‫- אתה בסדר? - לא, אבל גם אתה לא.‬
‫זה התור של "אסמה". "אסמה" זה קשה.‬
‫אני יודע.‬
‫אתה יודע.‬
‫תיזהר, חוליו.‬
‫תיזהר.‬
‫- אימא? - כן.‬
‫יש פה מכתב. מהצי הארגנטיני.‬
‫וכדור.‬
‫תני לי אותו.‬
‫מישהו השאיר את זה פה.‬
‫מר סטראסרה נוציא אותך להורג בתוך 48 שעות‬
‫שבועיים, זה הכול.‬
‫- אמרת שבוע. - ורו, זה לא משנה.‬
‫אני לא פוחדת.‬
‫מי שרוצח לא מזהיר. זו עובדה ידועה.‬
‫הם פרצו לבית שלנו, והדיון יתחיל בעוד שעה.‬
‫בבקשה, אני מתחנן.‬
‫- זה היום הכי חשוב. - בסדר.‬
‫אני פשוט לא רוצה שיקרה לכם משהו.‬
‫שבועיים, עד שנגמור עם ה"אסמה". זה הכול.‬
‫- עד שנגמור עם ה"אסמה". - בסדר.‬
‫- בואו נלך, ילדים. מהר. - טוב. טוב.‬
‫עד שתגמרו עם ה"אסמה".‬
‫אדוני. התקשורת מדברת על איום חדש.‬
‫שקיבלת מכתב הביתה.‬
‫זה חסר משמעות.‬
‫לדעתי הם מנסים להפחיד עדים יותר מאשר אותי.‬
‫וזה מגושם מאוד.‬
‫אם יעשו לי משהו, תמיד יהיה לי מחליף.‬
‫אז אתה מאמין לאיומים. דיווחת על זה?‬
‫חוקרים אותם בהתאם.‬
‫המקורות שלנו אומרים שזה היה מכתב מהצי הארגנטיני. זה נכון?‬
‫הגיע הזמן לדיון. תודה על הדאגה.‬
‫זה היה התובע חוליו סטראסרה.‬
‫היום הוא יעמוד בפני הרגע הקשה ביותר במשפט נגד המפקדים לשעבר.‬
‫כל מה שתרמת חשוב מאוד. אין ספק בזה.‬
‫הסיכונים שלקחת, הראיות שהבאת.‬
‫אתה גיבור.‬
‫אבל המצב שלך שונה.‬
‫- ההגנה... - למה הוא שונה?‬
‫אני רוצה להבהיר את עצמי, אנחנו מנסים לעזור לך.‬
‫- אני מנסה... - אני לא מבין למה אני שונה.‬
‫אתה יודע מה?‬
‫הם ינסו להוכיח שלא היית קורבן, אלא עובד ב"אסמה", בית הספר הטכני של הצי.‬
‫אבל זו האמת. עבדתי אצלם כי הכריחו אותי.‬
‫- כן, אנחנו יודעים. - לא רק האמת חשובה.‬
‫- יש סיכונים. - כבר לקחתי סיכונים.‬
‫סיכנתי את עצמי כשאספתי את כל זה לקראת המשפט.‬
‫שמע, אדוני, עינו אותי, חטפו אותי...‬
‫אילצו אותי להלשין על החברים שלי.‬
‫חלקם אולי נעלמו בגללי.‬
‫לא, לא.‬
‫אני קורבן וחייב להישמע.‬
‫הבה נניח לעד לומר אם הפיצוי שזה עתה תיאר‬
‫יכול להיחשב כגמול על עבודתו ב"אסמה".‬
‫אדוני, כפו עליי לעבוד שם.‬
‫כפו עליי להשתמש בידע שלי למטלה שידעתי שהיא לא חוקית.‬
‫- כלומר, זיוף של תעודות זיהוי. - אני מבין.‬
‫אמרתי לך שהוא ימחץ אותו.‬
‫...ב"אסמה" כפו עליהם לבצע מטלות.‬
‫כבוד השופט.‬
‫הראיות שחלק העד בהירות דיין לשים קץ‬
‫להטרדה הבלתי סבירה שנוקטת בה ההגנה‬
‫כדי לקבוע אם היה עבד אם לאו.‬
‫להגנה יש זכות לשאול את השאלות שהיא רואה לנכון לשאול.‬
‫בית המשפט יחליט אם הן ראויות.‬
‫- זה מה שאני אומר. - אדוני התובע, בבקשה.‬
‫תודה, כבודו.‬
‫תענה.‬
‫האם יצאת ונכנסת כפי שעשו שאר אנשי הסגל?‬
‫כמו המש"קים והחיילים?‬
‫אחרי שקיבלתי את האישור, זה היה דומה מאוד.‬
‫לכן מוכח שמבנה הכניסות והיציאות‬
‫היה זהה לזה של שאר אנשי הסגל.‬
‫הם גרמו לו להיראות כמו חשוד.‬
‫אם שמעת את המשפט היום,‬
‫זה כאילו ל"אסמה" היה מועדון שבו הסתובבו העצורים.‬
‫תראה, לואיס.‬
‫אם הייתי צריך לבכות בגלל כל עדות שמסתבכת,‬
‫בגלל כל שאלה של השופטים...‬
‫או בגלל הלחץ של הנאשמים, הייתי צריך לפרוש, להחליף מקצוע.‬
‫- כי זה בדיוק התפקיד שלהם. - ושלנו הוא לזכות במשפט, חוליו!‬
‫לזכות בו בכתב האישום, בגזר הדין, ברחובות.‬
‫איזה רחוב? לוואשה או פראנה?‬
‫- אל תתנשא עליי. - מה קרה?‬
‫- תקשיב. - נסה להבין את גבולות התפקיד שלנו.‬
‫העדים הם גיבורים. אנחנו חייבים לדאוג להם.‬
‫אנחנו פקידים של המערכת המשפטית. פקידים.‬
‫אנחנו לא יוצרים קשרים עם העדים ועם השופטים.‬
‫וגם לא נכנעים ללחץ.‬
‫ברור? פקידים.‬
‫אתה יודע שכמה מהפקידים התנערו מאחריות‬
‫והיתממו בתקופת הרודנות!‬
‫מי היתמם, לדוגמה?‬
‫אתה יודע למה אני מתכוון.‬
‫לא, אני לא יודע. תרצה להסביר?‬
‫- אין משמעות לתפקיד אם... - אל תלך סחור סחור.‬
‫על מה אתה מדבר?‬
‫על זה שבעלי תפקיד צריכים לקחת סיכונים ולא להתנשא.‬
‫אני לא לוקח סיכונים? אני מתנשא?‬
‫- אני לא מדבר עליך. - הרגע אמרת שאני כזה.‬
‫שאני מועיל לשלטון ושהיתממתי בזמן הרודנות!‬
‫לא! זה משהו אחר.‬
‫אתה עומד להטיח בי את ההיעלמויות שלא יכולתי לחקור.‬
‫אני מתכוון למשהו אחר, סטראסרה.‬
‫לא נכון. אני יודע על מה אתה מדבר.‬
‫מה לדעתך עשינו בזמן הרודנות?‬
‫עשינו ערימות של כסף?‬
‫חגגנו בפונטה דל אסטה?‬
‫נהנינו מהזכויות שהוקנו למי שהיו חלק מהמשפחה האצילה?‬
‫עם דוד קולונל?‬
‫ואימא שהלכה לכנסייה עם וידלה?‬
‫אני לא אחראי על המשפחה שלי.‬
‫אבל אני אחראי לעצמי.‬
‫לך תזדיין, מורנו אוקמפו.‬
‫- לך תזדיין בעצמך, סטראסרה! - בסדר.‬
‫גם אני אחראי לעצמי.‬
‫הלו?‬
‫סטראסרה, כן.‬
‫בסדר.‬
‫בסדר. בסדר.‬
‫בסדר. מחר.‬
‫בסדר. מוסכם.‬
‫ברוסו.‬
‫- מה? - לא יודע.‬
‫לא יודע.‬
‫חוליו. אני מצטער.‬
‫- קודם כול, ברכותיי. - תודה.‬
‫מה שעשית הביא תקווה לרבים. שב.‬
‫לא רק אני,‬
‫כולם גאים בעבודה שלך.‬
‫תודה.‬
‫הנשיא עצמו אמר שזו דוגמה, משהו היסטורי.‬
‫אני מעריך את זה.‬
‫למה הזמנת אותי?‬
‫קפה?‬
‫ספל קפה טעים וחמים?‬
‫מה מבקש השר טרוקולי?‬
‫טוב...‬
‫משהו מדאיג אותי, ואתה חייב לעזור לי.‬
‫לעזור לך?‬
‫כן, זה עדין.‬
‫יש אי שקט חמור בצבא.‬
‫הם חושבים שזו ההתחלה ושהמשפטים יימשכו.‬
‫אנחנו חייבים לנהוג באחריות.‬
‫- הצדק חייב להיות אחראי. - אחראי?‬
‫בשם מי אתה אומר לי את זה?‬
‫בשם המדינה, חוליו. המדינה.‬
‫אם תהיה התקוממות צבאית, ואתה יודע היטב שזה יכול לקרות,‬
‫מי יספור את המתים?‬
‫אתה, אני? השופטים?‬
‫חוליו. חוליו.‬
‫חוליו.‬
‫אני לא מאמין. מה אתה עושה כאן, לואיס?‬
‫- אתה יכול להגיד לי בדיוק מה ברוסו אמר? - אני בשירותים.‬
‫אולי אתה מניח שהוא אמר משהו, אבל לא.‬
‫בבקשה.‬
‫בבקשה, תגיד לי מה ברוסו אמר!‬
‫חזרתי על זה שלוש פעמים.‬
‫הוא...‬
‫הוא ביקש שננהג בזהירות...‬
‫עם דרישות ההרשעה שלנו. ב-ז-ה-י-ר-ו-ת.‬
‫מה זה אומר?‬
‫לדוגמה, הרגע ניגבתי את התחת, בזהירות.‬
‫לא ייאמן.‬
‫אתה לא בסדר.‬
‫ומה אמרת לו?‬
‫אמרתי לו ש...‬
‫הוא יגלה את דרישות ההרשעה‬
‫בדיון שבו יוגש הסיכום.‬
‫- שמערכת המשפט עצמאית. - מה הוא אמר?‬
‫הוא אמר...‬
‫שאם מערכת המשפט לא תפעל נכונה, זה עלול להיות רע לדמוקרטיה.‬
‫חיל האוויר צריך לצאת נקי.‬
‫- הוא אמר לך את זה? - בניכוי מילה או שתיים.‬
‫- רגע, איך? הוא אמר "חיל אוויר"? - לא, הוא לא אמר, אבל הוא רמז.‬
‫אז "זהירות" ו"חיל אוויר" לא הופיעו באותו משפט?‬
‫תאמין לי, לואיס. אנחנו לבדנו. בודדים.‬
‫אתה לא מבין?‬
‫ניסינו. בוא נלך.‬
‫- תודה. - לך, חוליו.‬
‫תראה את הנבלות מחיל האוויר.‬
‫הם צוחקים לנו בפרצוף. מניאקים!‬
‫בסדר.‬
‫חוליו! חוליו!‬
‫חוליו, תפסיק!‬
‫אדוני המזכיר.‬
‫- תפסיק! - האם תוכל לבקש מהתובע‬
‫להימנע מלסמן תנועות יד גסות ומעליבות כלפי ההגנה?‬
‫- בבקשה. - חוליו! חוליו!‬
‫מר סטראסרה, ציית בבקשה לכללי ההתנהגות בבית המשפט.‬
‫אתה מוכן להירגע? די.‬
‫אני רגוע.‬
‫- לא נראה כך. - אני אירגע.‬
‫כולם לקום.‬
‫טיימפו נואבו.‬
‫מר גונסאגה,‬
‫הסנגור של אדמירל מסרה.‬
‫מה היית אומר למישהו שעוקב אחרי המשפט,‬
‫ושומע מדי יום ביומו שאדמירל מסרה הוא רוצח?‬
‫הייתי אומר לו לזכור איך ארגנטינה הייתה לפני עשר שנים.‬
‫הארגנטינה של לוחמי הגרילה ושל איסבל.‬
‫הייתי שואל את האדם הזה,‬
‫מה היה קורה אילו האדמירל הפסיד במלחמה?‬
‫היכן היה אז הנשיא אלפונסין?‬
‫והשופטים?‬
‫בכלא, או מוצאים להורג.‬
‫לא, לא.‬
‫- למה? - כי לא.‬
‫- זה לא מספיק. - למה? אני אומר לא.‬
‫לפחות תן לי סיבה.‬
‫הוא היה שר התעמולה של הרודנות.‬
‫זה מספיק עכשיו?‬
‫- בסדר. - חשוב...‬
‫אתה ילד גדול, תעשה כרצונך.‬
‫- אנחנו צריכים להסביר... - בסדר. שלום.‬
‫אנחנו צריכים...‬
‫מה?‬
‫אוקמפו רוצה שאופיע בטלוויזיה. בתוכנית של נאוסטד.‬
‫מה אמרת?‬
‫לא. לעולם לא אעשה את זה. הוא יכול לעשות מה שהוא רוצה.‬
‫- הלו? - הם יהרסו אותך. זה מה שהם עושים.‬
‫כן.‬
‫מה? להסביר לו שוב? 20 פעם?‬
‫כן.‬
‫- זו ההחלטה שלו. - אבא.‬
‫- הטלפון. - לא.‬
‫- לא, זה לא מורנו אוקמפו. - מי זה?‬
‫אתה יודע לאן אנחנו נוסעים?‬
‫לא מתפקידי לדעת.‬
‫אבל אתה יודע.‬
‫בסדר גמור.‬
‫- תודה. - אדוני הפרקליט.‬
‫מה שלומך?‬
‫סליחה על אי הנוחות,‬
‫לא היה אפשר לעשות את זה בלשכת הנשיא.‬
‫אני מבין.‬
‫- אודיע לנשיא. - כן, בהחלט.‬
‫- התובע כאן. - תזמין אותו להיכנס.‬
‫בבקשה.‬
‫איש השעה.‬
‫אתה נראה מותש.‬
‫- חוליו. - ערב טוב, אדוני הנשיא.‬
‫אתה יודע שמה שנעשה‬
‫חשוב מאוד למערכת הצדק הארגנטינית.‬
‫כן, תודה.‬
‫אנחנו גאים מאוד.‬
‫זה ארך רבע שעה או פחות.‬
‫- וברוסו היה שם. - כן, אבל הוא לא דיבר.‬
‫אז למה הוא היה שם?‬
‫אני באמת לא יודע.‬
‫להפגין תמימות דעים עם הנשיא? אולי טרוקולי ביקש ממנו.‬
‫- ומה הנשיא אמר? - הוא אמר לי ש...‬
‫הוא עקב אחרי כל העדויות.‬
‫שהן נגעו ללבו.‬
‫וש...‬
‫הוא פגש כמה מהעדים. רק הוא דיבר.‬
‫אתה לא אמרת כלום?‬
‫אמרתי. שאלתי...‬
‫- למה הוא מצפה מהמשפט. - טוב. זה טוב. טוב.‬
‫מה הוא אמר?‬
‫זה הרגע שבו הוא אמר, "אין לי שום הנחיות בשבילך."‬
‫זה הכול.‬
‫זה מוזר, נכון? זה הכול?‬
‫משהו. הוא ודאי אמר עוד משהו.‬
‫בעצם, כן. כן.‬
‫הוא אמר משהו כשעמדתי לצאת.‬
‫זהו. מה הוא אמר?‬
‫הוא אמר,‬
‫"אני מצפה לשמוע את נאום הסיכום שלך."‬
‫- הוא אמר את זה? - כן.‬
‫בסדר, זה ברור כשמש.‬
‫מה?‬
‫הפרדת כוחות. זה מושלם.‬
‫חוליו, תצטרך לכתוב נאום סיכום נפלא.‬
‫נאום סיכום מיוחד במינו.‬
‫והוא יצטרך להיות מרשים, כי נראה שהרבה תלוי בו.‬
‫אולי הכול תלוי בו.‬
‫בסדר, אני מבין. אל תלחיצי אותי עוד יותר.‬
‫חוליו.‬
‫אני אגיד לך משהו שמעולם לא אמרתי.‬
‫והעובדה שמעולם לא אמרתי לך את זה אומרת הרבה.‬
‫- ואני רוצה לומר לך עכשיו. - נו, סילביה.‬
‫אני גאה בך.‬
‫אתה יודע מה זה? תמיד חשבתי שאני נשואה ל...‬
‫לא-מאמין רטנן, ועכשיו אתה גיבור לאומי.‬
‫- מי אומר את זה? - זה לא משנה.‬
‫אתה גיבור לאומי.‬
‫אל תערבי את הלאום.‬
‫כרצונך.‬
‫וגיבורים לא קיימים, סילביה.‬
‫אולי הם קיימים, חוליו.‬
‫אולי...‬
‫- בסדר. - זה כדי להקהות את הברק.‬
‫אני באה.‬
‫בוא נלך.‬
‫בשידור בתוך שלוש, שתיים, אחת.‬
‫לואיס מורנו אוקמפו, תגיד לי,‬
‫אתה שונא את הצבא?‬
‫לא, בכלל לא. אני מכבד את המוסד.‬
‫- לא נראה כך. - חבל.‬
‫אני מרגיש חלק ממשפחת הצבא.‬
‫מה אתה אומר.‬
‫אתה יודע שרוב הצבא שונא אותך?‬
‫אני לא יודע אם רוב.‬
‫חלקם לא אוהב את מה שאנחנו עושים, אבל אני מאמין שאחרים אוהבים.‬
‫אתה חושב שיש כאלה שאוהבים?‬
‫תרשה לי לשאול אותך משהו, ברנרדו.‬
‫אתה יודע מי היה פרנסיסקו אורטיס דה אוקמפו?‬
‫- קרוב משפחה שלך? - סב סבי.‬
‫הגנרל הראשון בהיסטוריה של ארגנטינה.‬
‫הראשון ממש.‬
‫אתה חושב שאני יכול להתנגד לצבא כמוסד?‬
‫העניין הוא שאני עורך דין.‬
‫החוק הוא האובססיה שלי.‬
‫אני לא יכול להרשות שאלה שמפרים אותו לא ייענשו.‬
‫מה שמר סטראסרה ואני רוצים, חוץ מצדק לקורבנות,‬
‫הוא הפסקת השימוש במוות כבכלי פוליטי.‬
‫האם זה לא מה שכולם רוצים?‬
‫- כן, כמובן. - זה נוגע למה שהמדינה זקוקה לו.‬
‫כבוד וצדק.‬
‫"החברה הארגנטינית והחוק הפקידו בידינו את המשימה‬
‫"לבוא אליך ולדרוש צדק.‬
‫"בו בזמן,‬
‫"אי אפשר לדבר על אלפי המקרים,‬
‫"והמקרים הנבחרים, אין בכוחם לייצג את סדר הגודל של..."‬
‫- רצח העם. - רצח עם, כן.‬
‫מה דעתך? תגיד לי.‬
‫אני מקשיב בתשומת לב לפרוזה הבלתי מזיקה של פקיד בית משפט.‬
‫מדמיין אלפי אנשים מפהקים בארגנטינה ובעולם,‬
‫בזמן שהם מקשיבים לך בשידור חי.‬
‫זה לא מחזה, סומיליינה.‬
‫וגם לא מסמך משפטי, סטראסרה.‬
‫תירגעו שניכם.‬
‫- כן, בואו נירגע. - בסדר.‬
‫מה שחוליו התחיל לומר זה טוב.‬
‫בהחלט, זה רשמי, אבל יש לזה בשר.‬
‫נכון?‬
‫- תתחיל בזה שתדבר על האלימות. - כן, האלימות. לא.‬
‫על ההיסטוריה של האלימות בארגנטינה.‬
‫ואז‬
‫על התגובה של השלטון הצבאי.‬
‫- תגובה אכזרית. - כן.‬
‫חשאית.‬
‫- ופחדנית. - כן, פחדנית.‬
‫- מוצא חן בעיניי. - גם בעיניי.‬
‫- תכתוב. - תגובה אכזרית.‬
‫תראי. תגידי לי.‬
‫תן לי.‬
‫היחידות שהיו יכולות לאשר מעצר של אדם,‬
‫תחילה בידי הצבא, ואחר כך את העברתו למרכז סודי של הצי‬
‫ולמטוס של חיל האוויר, הן החונטות הצבאיות.‬
‫"דוחות רשמיים הוחלפו בהאשמות.‬
‫"חקירות הוחלפו בעינויים, וגזרי דין מוצדקים ב...‬
‫"מחווה נרונית"?‬
‫כן, מה?‬
‫- מחווה נרונית? - הקיסר נרון.‬
‫אגודלים מטה.‬
‫בסדר.‬
‫- אבל זה לא ברור. - לא?‬
‫מה דעתך על...‬
‫"המחווה הנרונית של אגודלים מטה"? לא?‬
‫- כן. - אז בסדר. תמשיך.‬
‫בוא נראה.‬
‫"עתה, אחרי שהעם הארגנטיני החזיר לעצמו את השלטון‬
‫"ואת השליטה במוסדותיו,‬
‫"אני מקבל עליי את האחריות להצהיר בשמו‬
‫"שסדיזם הוא לא אידאולוגיה פוליטית,‬
‫"וגם לא אסטרטגיה במלחמה, אלא סטייה מוסרית."‬
‫- "סטייה מוסרית"? - "סטייה מוסרית."‬
‫לא?‬
‫- ירדנו מהפסים? - יוצא מן הכלל.‬
‫- כן? - כן.‬
‫ערב טוב.‬
‫- הסלבריטי כאן! - אתה...‬
‫- אפשר? - בהחלט, אדון התהילה.‬
‫מה דעתך?‬
‫מצטער.‬
‫מה זה?‬
‫להקהות את הברק, הם אמרו.‬
‫הם לא הצליחו.‬
‫הברקת.‬
‫נכון?‬
‫היום נכנס המשפט לשלב הקריטי.‬
‫התובע חוליו סזאר סטראסרה יגיש,‬
‫בנוכחות תשעה המפקדים לשעבר,‬
‫את נאום הסיכום שבו יבסס את האישומים‬
‫ברצח ובפשעים חמורים אחרים שבהם מואשמות החונטות לשעבר.‬
‫תקשורת מיוחדת...‬
‫18 בספטמבר 1985 נאום הסיכום‬
‫הכניסו את הנאשמים.‬
‫כולם לקום.‬
‫אתם יכולים לשבת.‬
‫אני מכריז על פתיחה מחדש של הדיון‬
‫כדי שהתובע ימלא את חובתו וישמיע את נאום הסיכום.‬
‫אנחנו מודיעים לצדדים שבעת הנאום,‬
‫בית המשפט לא ירשה הפרעות או התערבויות‬
‫להוציא את אלה של הדובר.‬
‫יתרה מזו, מוצע לכל הנוכחים‬
‫למלא בקפדנות אחר כללי ההתנהגות‬
‫שקבע בזמנו בית המשפט ושפורסמו כיאות.‬
‫מר סטראסרה, רשות הדיבור לתביעה.‬
‫בבקשה.‬
‫כבוד השופטים,‬
‫הקהילה הארגנטינית,‬
‫אבל גם המצפון המשפטי האוניברסלי,‬
‫הפקידו בידיי‬
‫את המשימה הנכבדה לעמוד בפני בית המשפט הזה ולדרוש צדק.‬
‫סיבות טכניות ועובדתיות,‬
‫כמו היעדרה של הגדרה ספציפית‬
‫בחוק הארגנטיני המסוגלת לתאר במדויק‬
‫את סוג הפשע העומד למשפט היום,‬
‫ואי היכולת להתייחס לכל אחד מאלפי המקרים בנפרד,‬
‫הובילה אותי להציג‬
‫במהלך 17 שבועות דרמטיים של דיונים 709 מקרים בלבד,‬
‫אשר, דרך אגב, אינם קרובים אפילו...‬
‫למספר המצמרר של קורבנות‬
‫מה שאפשר לתאר כרצח העם הגדול ביותר‬
‫בהיסטוריה הצעירה של ארצנו.‬
‫אלימות פשתה בכל רחבי הארץ,‬
‫כאשר שלושה מבין הנאשמים החליטו, פעם נוספת,‬
‫בשמם של הכוחות המזוינים,‬
‫לתפוס את השלטון בכוח, ולהתעלם מרצון העם.‬
‫ואחרי ההפיכה הזאת, מה הייתה תגובת המדינה‬
‫לגרילה החתרנית?‬
‫כדי לתאר אותה, כבוד השופטים, אזדקק לשלוש מילים בלבד.‬
‫אכזרית, חשאית ופחדנית.‬
‫לוחמי הגרילה חטפו ורצחו.‬
‫מה עשתה המדינה כדי להילחם בהם?‬
‫חטפה, עינתה ורצחה בקנה מידה גדול יותר לאין שיעור.‬
‫ומה שחמור אף יותר, מחוץ לכל מערכת משפטית.‬
‫ומאז ואילך, כבוד השופטים,‬
‫קרו דברים חמורים בהרבה.‬
‫כמה קורבנות של הדיכוי היו אחראים לפעילויות לא חוקיות?‬
‫כמה מהם היו חפים מפשע?‬
‫לעולם לא נדע, וזו לא אשמתם של הקורבנות.‬
‫כאשר בוטלה הזכות להליך נאות, היינו עדים לחתרנות משפטית אמיתית.‬
‫דוחות רשמיים הוחלפו בהאשמות.‬
‫תשאול הוחלף בעינויים.‬
‫וההצדקה לגזר דין הייתה מחווה נרונית של אגודלים מטה.‬
‫בין החובות שהמערכת הפחדנית הזאת‬
‫השיתה על החברה הארגנטינית, יש אחד...‬
‫שאי אפשר לפרוע...‬
‫אני מבקש לחזור על זה.‬
‫היעדר פסק דין משפטי הוא לא השמטה של הליך רשמי.‬
‫הוא סוגיה חיונית הנוגעת לכבודו של המין האנושי.‬
‫לדוגמה, נטישתו הובילה לאירוע הבא.‬
‫אדם נחטף כי נחשד שהוא חבר ב"פאף",‬
‫הכוחות המזוינים הפרוניסטיים.‬
‫אבל הוא היה שייך ל"פאפ",‬
‫פדרציית הפסיכיאטרים הארגנטינית.‬
‫האם למישהו מוקנית הזכות להכריח את אדריאנה קלבו דה לבורדה‬
‫ללדת באזיקים, בעיניים מכוסות, במושב האחורי של ניידת,‬
‫שכובה על הרצפה ובלי האפשרות...‬
‫להחזיק בתינוקת שלה?‬
‫"לא נאפשר למוות לשוטט חופשי בארגנטינה.‬
‫"לאט, כדי שלא נבחין,‬
‫"המיט מנגנון אימה את עוולותיו על התמימים‬
‫"ועל החפים מפשע."‬
‫אלו הדברים שאמר אדמירל אמיליו אדוארדו מסרה‬
‫ב-2 בנובמבר 1976, בבית הספר הטכני של הצי.‬
‫ממש שם, במגורי הקצינים של "אסמה",‬
‫שכבה ססיליה אינס קקאבליוס על מזרן.‬
‫היא הייתה בת 16.‬
‫עיניה כוסו, ידיה נקשרו ונאזקו.‬
‫היא נתפסה הודות למידע שסיפקה אחותה,‬
‫שהובטח לה שהם רק יחקרו אותה.‬
‫היא חשבה שהיא מצילה את חייה.‬
‫ססיליה אינס קקאבליוס נעלמה והיא בחזקת נעלמת עד עצם היום הזה.‬
‫אבל הבה נאמץ עתה את תיאוריית המלחמה שהנאשמים אוהבים כל כך.‬
‫האם נוכל לראות בחטיפתם של חסרי הישע,‬
‫עם עלות השחר בידי כנופיות אלמוניות,‬
‫פעולה מלחמתית?‬
‫האם עינויים ורציחתם הם פעולה מלחמתית,‬
‫כשהם אינם יכולים להתנגד?‬
‫האם פעולה מלחמתית היא להשתלט על בתים ולהחזיק קרובי משפחה כבני ערובה?‬
‫האם תינוקות בני יומם...‬
‫הם מטרות צבאיות?‬
‫התהליך הזה נועד‬
‫לאלה שהייתה להם הזכות הכואבת להכיר לעומק‬
‫את הירידה לחלקים האפלים של הנשמה,‬
‫שבהם סבל, השפלה ואימה‬
‫מגיעים למעמקים שקשה לדמיין מראש‬
‫ולהבין אחר כך.‬
‫דנטה אליגיירי ב"הקומדיה האלוהית"‬
‫שמר את מדור הגיהינום השביעי לאלימים.‬
‫לכל מי שפגע באחרים תוך כדי שימוש בכוח.‬
‫ובגיהינום הזה ממש‬
‫הוא השקיע בנהר של דם רותח ומחליא‬
‫ארורים מסוג מסוים, שהמשורר מתאר כך,‬
‫"רודנים הם אלה שהביאו לשפיכות דמים ולביזה.‬
‫"כאן הם מתחרטים על מעשיהם חסרי הרחמים."‬
‫בשל כל אלה, כבוד השופט, המשפט וההרשעה בו חשובים‬
‫ונחוצים לאומה הארגנטינית,‬
‫אשר נפגעה מפשעים אכזריים.‬
‫עצם אכזריותם הופכת את אפשרות החנינה למפלצתית.‬
‫אם החוש המוסרי של הארגנטינים לא הידרדר לרמה שבטית,‬
‫אזי איש לא יוכל להרשות שחטיפות, עינויים ורצח‬
‫ייחשבו לתקריות פוליטיות.‬
‫או ל"נזק משני בקרב".‬
‫עתה, אחרי שהעם הארגנטיני החזיר לידיו את השלטון‬
‫ואת השליטה במוסדותיו,‬
‫אני מקבל על עצמי את האחריות להצהיר בשמו‬
‫שסדיזם הוא לא אידאולוגיה פוליטית‬
‫וגם לא אסטרטגיה במלחמה, אלא סטייה מוסרית.‬
‫במשפט הזה ובפסק הדין שאני מבקש,‬
‫אנחנו אחראים לכינון שלום אשר אינו מבוסס על שכחה,‬
‫אלא על זיכרון.‬
‫לא על אלימות, אלא על צדק.‬
‫זוהי ההזדמנות שלנו.‬
‫ייתכן שהיא האחרונה.‬
‫כבוד השופטים,‬
‫אני רוצה לוותר במתכוון‬
‫על כל יומרה למקוריות בסיום. אני מבקש להשתמש...‬
‫בציטוט שלא שייך לי,‬
‫כי הוא כבר שייך לעם הארגנטיני כולו.‬
‫כבוד השופטים,‬
‫"לעולם לא עוד."‬
‫מצוין. כל הכבוד, חוליו.‬
‫שקט באולם.‬
‫בני זונות!‬
‫חבורה של בני זונות!‬
‫8 בדצמבר 1985 פסק הדין‬
‫(יום לפני) פסק הדין‬
‫שלום.‬
‫לא, אדוני, עוד אין חדשות.‬
‫ברגע שיהיו, נודיע לך.‬
‫יש חדשות?‬
‫שום דבר.‬
‫לי יש חדשות.‬
‫- נתקלתי בהם. - בשופטים?‬
‫כן.‬
‫הם בפיצרייה.‬
‫- מה? עקבת אחריהם? - כן.‬
‫- אז? - אז מה?‬
‫- מה החדשות? - הייתי בחוץ, לא שמעתי.‬
‫אבל ראית משהו. הם היו מרוצים, מודאגים?‬
‫- אתה יכול לפרט קצת יותר? - בסדר.‬
‫בסדר, הם הגיעו לשם ב-14:00.‬
‫הם התיישבו. שפם ושיער כהה בקצוות.‬
‫צעיר ומשקפיים בצד אחד מול נמוך ורזה.‬
‫הם הזמינו בירה, פיינט לכל אחד.‬
‫חוץ מהשפם שהזמין יין.‬
‫אולי זה היה משקה קל.‬
‫הם הזמינו שתי פיצות. בצל וצ'וריסו.‬
‫טוב, לא עד כדי כך.‬
‫- אמרת לי לפרט. - תגיע לעיקר.‬
‫בסדר.‬
‫פתאום לצעיר היה רעיון.‬
‫כולם הקשיבו.‬
‫בהתחלה שפם נענע את הראש שוב ושוב.‬
‫כשהוא הפסיק, הוא הדליק סיגריה‬
‫והאזין בהבעה רצינית על הפנים.‬
‫משקפיים הביט בו.‬
‫ברגע מסוים, הוא קרץ לו.‬
‫אז שיער כהה‬
‫כתב משהו על מפית.‬
‫חתם והעביר אותה בין כולם,‬
‫וכולם חתמו.‬
‫ההרשעות שם. על המפית.‬
‫זה הכול.‬
‫משקפיים אמר משהו שלדעתם היה חשוב,‬
‫הם לקחו את המפית, ואני הלכתי.‬
‫- הלכת? - כן, הלכתי.‬
‫- לשפוט מה שצריך להישפט. - בסדר.‬
‫המשפטים צריכים להימשך...‬
‫- אני כבר חוזר. - תגיד לי איך.‬
‫סטראסרה הבן, למה אתה כאן?‬
‫- אני רק קונה משהו. - רוצה סוכריה על מקל?‬
‫בסדר.‬
‫שניים כאלה וסוכריה על מקל לילד.‬
‫מרגל לא אוכל סוכריות על מקל.‬
‫תקשיבו לי.‬
‫יש לי מידע רלוונטי של הרגע האחרון.‬
‫- הם הגיעו להסכמה. - על מפית.‬
‫- הם חתמו. - הוא סיפר לנו.‬
‫כבר ידעתם.‬
‫- לסיכום, לא ידוע לנו כלום. - דווקא ידוע.‬
‫- הם קיבלו החלטה. - ופסקי הדין?‬
‫אני לא יודע.‬
‫הלו?‬
‫כן, זה אני.‬
‫האומה רוצה לדעת את זה.‬
‫מה לדעתך יהיה פסק הדין?‬
‫אסור שהמשפט הזה יהפוך להצגת תיאטרון.‬
‫אסור שהעדים יפחדו להעיד.‬
‫תשתעל, בבקשה.‬
‫בסדר, טוב. תצטרך להישאר כאן הלילה.‬
‫תראו מי בא לבקר.‬
‫הגיבור הלאומי.‬
‫- סליחה שאני לא יכול לקום. - אתה נראה טוב. כמו חדש.‬
‫זה המורפיום.‬
‫אין לך מושג...‬
‫מה החמצנו כל השנים.‬
‫- מה? - קדימה, ספר לי.‬
‫- באת למסור את תנחומיך? - אני לא יודע למה אתה מתכוון.‬
‫בחייך.‬
‫פסקי הדין.‬
‫קדימה, תעודד אותי קצת.‬
‫בדיוק באתי משם. אני עוד לא יודע מה הם.‬
‫תקשיב, אני עלול למות הלילה.‬
‫אסור לי לספר לאיש.‬
‫בחייך.‬
‫בסדר, מה אתה רוצה לדעת?‬
‫הכול. זכינו או לא?‬
‫כן, זכינו.‬
‫כולם בכלא?‬
‫נכון? מאסרי עולם לכולם?‬
‫מאסרי עולם לכולם.‬
‫- גם לחיל האוויר? - גם לחיל האוויר.‬
‫כמובן!‬
‫מי מסוגל לחשוב שהם רצחו חצי מהמדינה,‬
‫ולא היה להם מושג?‬
‫- נכון? - כן, זה מגוחך.‬
‫תחזיק לי את היד.‬
‫תודה, בנאדם. תודה.‬
‫משפט החונטות נדע מה הם פסקי הדין בעוד כמה שעות‬
‫- מה שלומך? - בסדר גמור.‬
‫קח.‬
‫תרימי את.‬
‫הלו?‬
‫כן.‬
‫- לא, לא, הוא ער. - מי זה?‬
‫באמת?‬
‫אעביר לך אותו. ההרשעות פורסמו.‬
‫הלו.‬
‫יש לי מידע על פסקי הדין.‬
‫בסדר, תגיד לי.‬
‫אל תפריע לי עד שאסיים. אקרא אותם.‬
‫- אין מה להוסיף! - חוליו, בוא נחכה לנימוקים.‬
‫בשביל מה? אני יודע מה הם יגידו.‬
‫- אתה לא יודע. - אני יודע.‬
‫- חייבת להיות סיבה. - אין שום סיבה!‬
‫אני נשבע. הראיות שם. כולן.‬
‫הם ראו אותן וקראו אותן.‬
‫לא ייתכן שהם פירשו אותן אחרת.‬
‫לא יודעת. בוא נחכה.‬
‫- שלום, אבא. - שלום, בן.‬
‫איך הלך?‬
‫רע, בן. רע.‬
‫- למה רע? - רע. רע זה רע.‬
‫- אתה רציני? - כן.‬
‫מה קרה?‬
‫גרפיניה, אנאשה, לאמי דוסו וגלטיירי זוכו.‬
‫- זוכו? - שמעת אותי.‬
‫והשאר?‬
‫אגוסטי, ארבע שנים וחצי. זה אותו דבר.‬
‫למברוקיני, שמונה.‬
‫וויולה?‬
‫- ויולה, 17 שנה. - 17?‬
‫הזקן לא יחיה 17 שנה.‬
‫מסרה?‬
‫- מאסר עולם. - מאסר עולם?‬
‫מושלם, אבא!‬
‫- ווידלה? - מאסר עולם.‬
‫- שלחת את וידלה לכלא? - כן.‬
‫- לכל החיים? - זו המשמעות של מאסר עולם.‬
‫- וגם את מסרה? - כן.‬
‫זה מעולה, אבא!‬
‫כן.‬
‫אתה לא יכול לעשות כלום בקשר לאחרים?‬
‫כן.‬
‫- אפשר לערער. - אתה חייב להכניס אותם לכלא.‬
‫אימא! ורו! הוא הכניס את וידלה לכלא!‬
‫- חוליו? - מה?‬
‫מה אתה עושה? לך לישון.‬
‫לא, יש לי עבודה.‬
‫עולה בקנה אחד עם החובה המשפטית...‬
‫לערער על הפסיקה...‬
‫משפט החונטות היה הפעם הראשונה בהיסטוריה‬
‫שבה בית משפט אזרחי הרשיע רודנות צבאית.‬
‫למרות חוקי החנינה שנחקקו אחרי המשפט של 1985,‬
‫התביעה לזיכרון, אמת וצדק לא פסקה.‬
‫מאז פתיחתם מחדש של המשפטים, יותר מאלף איש הורשעו‬
‫על פשעים נגד האנושות, ואלפי תיקים עדיין נשפטים בבתי המשפט.‬
‫מאז 1983 שולטת בארגנטינה ללא הפסקה‬
‫דמוקרטיה.‬
‫ארגנטינה 1985‬
‫תרגום כתוביות: הדסה הנדלר‬
‫בקרת כתוביות שקד הרטמן‬