Двадцять восьме липня 1993 року.
Мій найперший виступ в Атланті, Джорджія.
З аеропорту мене забрав темношкірий комік на «Лексусі» –
нечасто побачиш у такому авто темношкірого,
тим більше такого, що заробляє жартами.
Ми поїхали до клубу, де він був співвласником.
Це також унікальний досвід у моїй кар'єрі.
Хлопака був просто неймовірний.
На сцені й поза нею.
Поза сценою цей кадр мистецьки крутив косяки.
А на сцені…
він був, мов стихія.
Власне, він і псевдонім собі обрав на честь природного катаклізму.
Із задоволенням представляю вам сьогодні
перший спеціальний контент Netflix,
який я випустив,
без власної участі.
Зустрічайте бурхливими оплесками: Землетрус.
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Так. Вашингтоне, як справи?
Чорт забирай, так.
Добре бути вдома, чорт забирай.
Добре бути вдома, південно-східний Вашингтоне, так.
Середня школа Баллу.
Ось про що мова. Це справжній Вашингтон.
Мені сказали:
«Ми знімемо цей спецвипуск. Де хочете?»
Можна було зняти де завгодно.
Я сказав: «Ні, я хочу додому».
Приїхати додому і побачити, як тут.
І, чорт забирай, мені добре. Сподіваюся, вам теж добре.
Мені добре, бо я вакцинований.
Так, я зробив щеплення, щойно вакцину випустили.
Черга була такою довгою, мовби туди на роботу брали.
Я стояв у тій довбаній черзі.
«Лише б вакцина не скінчилася».
Було схоже, що кінчалася.
Переді мною стояла бабця віком 89 років.
Я просто її відштовхнув.
«Та ну, мамцю, ви вже нажилися.
У вас більші проблеми, ніж коронавірус.
Ви в інвалідному візку з милицями.
Зараз ви просто егоїстка.
Вам слід бути вдома, ближче до Бога.
Ви справжня егоїстка».
Не можна казати темношкірим, що тебе вкололи.
Вони дивляться на тебе як на продажну шкуру.
«Ти дав увести собі цю срань? О Боже.
Чорт забирай. Скажи, що це не так.
Скажи, що це неправда.
Як ти міг?»
Я сказав: «Так само, як ти пхаєш собі в носа кокаїн.
Дозі коксу ти довіряєш.
А я не маю довіряти доктору Фаучі.
Ти отримуєш свою наркоту у нігера в туалеті клубу.
Бачиш, як він забиває косяк із вісьмома людьми.
Косячок передають по колу.
Тут ти на ризик готовий.
А я помиляюся, бо продався Фаучі».
Мій двоюрідний брат, що живе в Мічигані,
подзвонив мені й каже: «Чув страшне».
«Що таке?» Він: «Чув, тобі вкололи ту отруту.
Як ти міг?» Я йому: «Ти живеш у Флінті.
І ти щойно сходив у душ.
І тобі зовсім нормально обливатися брудною водою».
Ну їм же має бути соромно за себе.
У Вашингтоні ж є маса ризиків і поза вакциною.
Знаєте, зі скількома жінками з гарячкою я переспав?
Я казав: «Ти ж хвора.
Я думав, ти не хочеш мене заразити.
Зранку дам тобі "Терафлю".
Будь здорова».
Я лише хочу від них послідовності.
Вони… Ні, продовжуйте у тому ж дусі
щодо інших симптомів в організмі.
Не лише коронавірус нам дошкуляє.
Займіться й рештою. Ці лицеміри…
Є такі кадри, які маски носять уже 18 місяців.
А до стоматолога не ходили 18 років.
Жують лише лівою стороною рота.
Знають: той зуб справа краще не чіпати.
Коли чистять зуби зранку, то раковина, наче місце злочину.
Вони намагаються приховати докази, як у документалці про розслідування.
Діти на це дивляться,
говорять: «Тату, дай і нам червоних цукерок».
«Я не їм червоні цукерки!» «Ні, їси!»
Лицеміри.
Ви це знаєте. Лишайтеся послідовними.
Зовні такі гарні.
Круті кросівки на ногах, діаманти у вухах. Зовні бездоганні.
А всередині тиск вищий, ніж піська в жирафа.
Діабети типу два, три, чотири, п'ять.
Ще й стоять у черзі за сендвічем з куркою.
Їдять по чотири штуки. «Щось у голові запаморочилося.
Прийму ліки від алергії».
«Дурню, ці ліки не рятують від інсульту.
Не все в житті алергія, чуваче. Не все в житті алергія».
Ліва рука затерпла. «Що сталося?»
«Значить, цієї суботи дощитиме».
«Що означає — цієї суботи дощитиме?
Твоя рука — не синоптик. Іди до лікаря».
Ви знаєте цих людей.
Зі страхуванням авто. Без медичного страхування.
У клубі такий: «Поглянь на мою нову тачку.
Повне покриття, нуль франшизи».
«А як твоя печінка?» «Ісус про неї подбає.
Він знає моє серце».
Здоров'я понад усе.
Якщо пандемія вас нічого не навчила,
то який сенс у набитому гаманці без здоров'я?
Необхідно знати свій стан здоров'я.
І дізнатися його можна,
лише пішовши на медогляд.
Ваш президент, Барак Обама,
поставив на кін політичний капітал задля медреформи Обамакер.
У мене є Обамакер.
Якщо будуть лікарні й пункти швидкої допомоги,
а мені заболить у грудях,
я нізащо не піду додому поспати й випити імбирного елю.
Хтось мене провідає.
Я буду тобі винен.
Коли вийшла Обамакер, я руками й ногами за неї вчепився. Усе заповнив.
Не чекав номера полісу.
Щойно мені все схвалили, я побіг прямо до лікаря.
«Навіщо ви прийшли?» «Я хочу повний медогляд».
Питають: «Яка страхова компанія?» «Обамакер».
Бо йому не начхати.
«Застрахувавшись,
я хочу здати у вашій лікарні всі аналізи, від А до Я.
Нічого не проґавте.
Я хочу ЕКГ, ЕГГ, мазок із шийки матки, я хочу все, щоб його.
Хочу ультразвук, мамограму, татограму, ногограму.
Одна восьма унції коксу. Це півграма.
Мені потрібні всі мої грами».
Але здоров'я понад усе.
Доки не пройдете медогляд, не знатимете стану свого здоров'я.
Щороку я роблю цей подарунок собі на день народження.
Ми досі помираємо від хвороб, які є повністю виліковними.
І це найстрашніше на світі, бо деякі люди
знають — із тілом щось не так, та не йдуть.
Особисто мене б не влаштувало, якби з моїм тілом було щось негаразд,
а я б нічого не робив і просто не звертав би уваги.
А тоді б мене відвезли до лікарні, і лікар такий:
«Три тижні тому ця хрінь була у вас у вусі».
«А зараз де?» «У стопі».
«Скільки мені лишилося?» «День».
Це лякає найбільше. У мене медогляд щороку.
Цього року також.
Зайшов лікар. Я спитав: «Як я?»
Він: «Маю результати аналізів.
Усе наче добре. Та є невеличке відхилення».
Я: «Яке?» Він: «У вас високий ПСА».
Я: «Що це?» «Індикатор здоров'я простати.
Серед темношкірих поширений рак простати.
Вам треба піти до реєстратури
і записатися на повторний візит.
Під час медогляду заодно й простату перевірю.
Я зайнятий наступні півтора місяця.
Опісля зможу вас прийняти».
Я кажу: «До біса. Ми зробимо це сьогодні.
У мене є Обамакер. Включіть це в рахунок.
Зробімо це, доки не запровадили Республікан-кер».
Він питає: «Хочете зробити сьогодні?» Я: «Так».
І я почав засукувати рукава.
Так, він теж так посміявся.
Він сказав: «Ні, простату не так обстежують.
Я спитав: «Як?» Він: «Обстеження ректальне».
Я: «Навряд чи це входить в мою Обамакер.
Барак не міг так зі мною вчинити».
Лікар: «Ідіть до іншого кабінету. На дверях халат.
Роздягніться, одягніть халат, повертайтеся. Почнемо огляд».
Кажу вам, мешканці Вашингтону,
я все життя був багатим.
І я кажу не про гроші.
Мене благословив Бог.
Я ходжу по цій землі 58 років.
І жодної ночі не провів у лікарні.
Не мав жодної операції.
Ні зламаних кісток,
крім оцього зап'ястка після катання на вбитому велику, подарованому татом.
Тож я нічого не знаю про лікарні.
Тому я зробив, як лікар сказав.
Я одягнув той клятий халат.
Але він був замалий. Не застібався.
Я визирнув з-за дверей і мовив:
«Лікарю, потрібен більший халат. Цей не сходиться на пузі».
Він: «Ні, ви його одягли задом наперед».
Я: «А щоб мені.
Я знаю, як правильно носити халати.
Бо якщо вибирати, що буде відкрите — член чи зад,
то член усе розуміє.
Срака завжди прикрита.
І кожна частина мого тіла знає це правило.
Якби в мене була одна шкарпетка, до біса ногу.
Шкарпетка прикрила би щілину між сідницями.
І у випадку з ректальним обстеженням я знаю, що одягнувся правильно.
Бо ви ж задерете халат і попередите,
коли почнете.
Я не лишу дупи напризволяще на ваш розсуд.
Я не знаю, які у вас…
Не знаю, які у вас пацієнти,
може, одразу стають рачки догори сракою, але я не з таких.
Мене про такі речі слід попереджувати.
Десять, дев'ять, вісім… От чорт.
Моєму заду стало прохолодно.
Певно, зараз він це зробить.
Я знав, що одягнув халат правильно,
тож вийшов із прутнем у руці.
Сказав: «Я готовий».
Він: «Ви не так одягли халат. Перекрутіть його».
Я: «Ніфіга». Він: «Ну нехай, бляха. Нахиліться».
Я: «Мені не подобається ваш тон.
Приберіть баси з голосу.
Ви надто сердитий, щоб я підпустив вас до своєї дупи.
Мабуть, варто мені прийти іншим разом.
І якщо ви сперечатиметеся зі мною, мені краще б одягти труси.
Я не люблю сперечатися без трусів.
Адже ви в трусах. То чому я маю бути без?»
Я підійшов і нахилився. «Давайте. Скінчімо з цією дурнею».
Цей чувак каже: «Не рухайтесь». Я: «От чорт.
Робіть як є. Я ж казав, що боюся.
Нога тремтить від страху». Я подивився через плече.
Цей гад мастив три пальці гелем.
Я підскочив. Він: «Що таке?»
Я: «Покажіть, яким пальцем будете це робити.
Не тим же з велетенською кісточкою.
Тільки спробуйте запхати ту костомаху мені в дупу, і я вам покажу.
Тільки спробуйте, і я вам як вріжу.
Мізинця вам на ті пошуки цілком вистачить.
Я вас відлупцюю, лікарю. Ще раз спитаю.
Ви певні, що лише так можете перевірити мою простату?
Бо якщо вдома я нагуглю інший спосіб,
то повернуся і дам вам прочухана
перед усією цією апаратурою».
Я підійшов і нахилився.
«Давайте. Скінчімо з цією дурнею».
Він підняв халат, і я сказав: «Чорт, зараз це станеться».
Він підняв халат і увійшов у мене. Я сказав: «Чорт забирай».
Він: «Це недовго». Я: «Це у ваших інтересах.
Покваптесь і знайдіть, що шукаєте».
Він рухав пальцем туди-сюди у мене в дупі.
Я сказав: «Годі. Витягніть палець.
Якщо в мене рак простати, нехай.
Нехай Бог із цим розбирається.
Але більше ви не крутитимете пальцем
туди-сюди в моїй сраці, пане.
Негайно витягніть палець з моєї сраки, пане.
Припиніть зараз же. «Ні» значить «ні», пане.
Я випростався. Він намагався поправити мій клятий халат.
Він почав дуже звабливо знімати рукавички,
палець за пальцем.
Подивився мені в очі, дав коробку серветок,
сказав: «Підітріться.
Одягайте труси. Ходімо до іншого кабінету».
Я: «Цей чувак щойно мене зґвалтував.
Мене зґвалтували».
Я купив футболку «Я не боюсь сказати».
Прийшов у групу підтримки. Сказав: «Мене теж, дівки.
Зараз розкажу, що зі мною сталося в кабінеті лікаря.
У мене теж є своя історія».
Зі слизькою дупою я вийшов від лікаря.
Це відчуття було до самого ліфту.
Не міг глянути в очі іншим чоловікам.
Я думав: «Він проник у мене!»
Побачив гея. Я: «Ти боєць.
Можеш прийняти член. Я не витримав і мізинця.
Ти прийняв член. Ти сильний.
Якщо ти щоночі приймаєш член…»
Це не жарти.
І, темношкірі, ми не переобрали Трампа,
але ми не вбили цього виродка.
Політично він ще живий.
Білі вірять у нього, як у Ісуса.
Вірять у його дупу.
Вони брешуть хорошим білим людям.
«Зупиніть крадіжки.
Вони вкрали голоси.
Шахрай. Виборчі фальсифікації».
Темношкірі, не хочу, щоб ви казали, що ваші голоси не мають значення.
Усі ці проблеми в республіканців,
через які вони аж змінили кляті правила голосування,
виникли саме тому, що ми прийшли.
Я весь час кажу своїм білим друзям: «Як хочете брехати про чорних,
то хоча б брешіть правдоподібно.
Хочете, щоб весь світ повірив,
що темношкірий узяв і проголосував двічі?»
Ми скоюємо чимало злочинів, але без бюрократії.
Але не можна нічого казати прибічникам Трампа про Трампа.
«Не мій Трамп». Вони обожнюють бісового Трампа.
Мене постійно питають: «Яку жінку ти шукаєш?»
Я кажу: «Я шукаю жінку таку, як прибічниця Трампа.
Що б вона про мене не почула, ані крапельки не повірить».
«Я чула, в нього є інша».
«Фейкові новини, люба. Фейкові новини.
Не слухай розпусниць. Вони — вороги держави».
Це не жарти.
Я знав, що Трамп був тим ще виродком, коли прийшов сюди
і відправив людей на заворушення шостого січня.
Він сказав прибічникам: «Зустріньмося тут шостого січня».
Вони зійшлися, наче до Мойсея.
Просто насувалися. Я ніколи не бачив стільки жилих фургонів, пікапів,
білих беззубих жінок.
Вони були скрізь.
А потім прийшов він і заговорив.
Виголосив промову, їхній старий клятий безстрашний лідер.
«Тепер вони хочуть схвалити крадіжку голосів.
Ви нічого не робите. Ваші голоси крадуть.
Якщо ви дасте цьому статися, країни у вас більше не буде.
Треба захопити Капітолій та зупинити їх.
Я піду з вами, зустріну вас там».
Трамп пішов додому.
Балдів собі вдома.
Білі люди збожеволіли. Вони все трощили,
били поліцейських, лізли на стіни.
Я бачив це по телику. Я бажав лише одного:
«Хотів би я тоді бути поліцейським біля Капітолію«.
І тоді я б такий…
«Що ти робиш?» «Рятую демократію.
Ці гади скрізь.
Якщо не стрілятимеш, дай пістолет мені.
Он покидьок з прапором Конфедерації».
Клац, клац, клац.
Я б розірвав їм дупи.
Покликав би одного з хлопців. «Казав же охороняти тут.
Я на роботі стріляю у прибічників Трампа.
Не закривай мою зміну. Залишуся понаднормово».
«Як тебе звати?» «Крісп Аттакс».
Повірте, якби я там працював, ми б спустили їх зі сходів.
«Припиніть крадіжки!
Він серйозно. Назад, білий обірванцю».
Трамп не отримав ні подряпини. Йому байдуже.
Я це знав, коли він сказав Джону Маккейну: «Ти не герой війни».
Його спитали: «Чому?» «Бо його взяли в полон.
Я люблю солдатів, яких не беруть у полон».
Джон Маккейн ненавидів того гада до кінця своїх днів.
Кажуть, не можна помирати з кривдою в серці.
Джон Маккейн сказав: «До біса цю хрінь». Ось що я вам скажу.
Якщо ви за Трампа, проти Трампа чи навіть Трамп,
погляньте у дзеркало.
Ви останній мудило,
якщо вас не хочуть бачити на похороні.
Кажуть, останні слова Джона Маккейна були: «Скажіть йому, щоб не приходив».
«А як щодо старої з косою?»
«Якщо Трамп прийде у церкву, я з труни вилізу».
Наче: «Чорт, він заблокував його, як Facebook».
Кажіть про Джона Маккейна що хочете, але він був героєм війни.
Кажу вам. Чувак був військовополоненим.
Його поранили в тилу ворога,
де в'єтконгівці добряче йому наваляли.
Хочете знати, через що він пройшов,
подивіться першого «Рембо».
Йому видирали нігті, вставляли бамбук у зад.
Джон Маккейн ходив ось так.
Не міг салютувати. «Як ви?»
Джона обробили на повну.
Але він справжній чоловік,
знаєте чому? Знаєте, що його мучили п'ять років поспіль?
Його могли звільнити раніше, завдяки батьку-адміралу,
ворог хотів обміну бранцями,
відпустити Джона, зважаючи на його батька.
Спустилися до камери Джона Маккейна і сказали:
«Хороша новина. Ти поїдеш додому до сім'ї».
Його звільнили. «Їдь додому».
Джон Маккейн сказав: «Я не їду». «Як це?»
«Не поїду, доки ви не випустите зі мною решти солдатів».
Вони відмовились і відновили тортури.
Я був в армії. Бачив запис.
Нам казали: «Беріть із нього приклад, якщо вас схоплять».
Я сказав: «Можете мене вигнати,
бо я ніколи не зможу, як Джон.
Якщо мене звільнятимуть,
я подивлюсь на решту солдатів і скажу: «Бувайте.
Бог почув мої молитви.
Я передам ваші листи вашим сім'ям.
Але я залізу в цей гелікоптер.
Хтось має розповісти, що ці Пак'яо з нами зробили,
і Бог обрав мене.
Чи б він так не вчинив?»
І я не жартую. Я не жартую зі здоров'ям.
Життя — найдорогоцінніша річ, бо життя коротке.
Ми втрачаємо хороших людей.
Так. Ми втратили Сіселі Тайсон у віці 96 років.
Темношкірі кажуть: «Зарано».
«Хто б очікував?» Я сказав: «Я очікував».
Коли їй виповнилося 88, я сказав: «Приведіть документи до ладу»
«Хто очікував?» Я очікував!
Коли їй стукнуло 89, я сказав: «Бог шукає вас».
«Хто очікував?» Я очікував!
У її 92 я сказав:
Скоро, дуже скоро Ви зустрінетеся з Богом
У її 94 я сказав: «Не йдіть до церкви.
Бог скаже… Коли побачить вас там, скаже: "Позаяк ти тут,
лишайся тут"».
Бачу, тут усім дуже смішно. Пішли ви.
Коли доходить до 96, хочеться сміятися і святкувати.
Саме час сміятися й жартувати.
Не смішно помирати у 26 років, і це довбана проблема.
Я весь час віддаю шану.
Моє серце було розбите, коли ми втратили Арету Франклін,
Королеву соулу.
Спробував дивитися похорон, щоб виказати шану, та він був задовгий.
Я кричав у телевізор: «Відпустіть її.
Вона має бути з Богом».
Похорон так затягнули, що мені вимкнули кабельне.
Я сказав: «Він тривав два розрахункових періоди».
Мені подзвонили: «Чому не оплатили?»
Я: «Я досі на похороні.
Відпустіть її».
Я вперше бачив, як пастор читає всю Біблію.
Він не пропускав ні вірша. Я знав, що це надовго,
бо пастор прочитав: «На початку було Слово».
Я спитав: «На початку?
Який стосунок має похорон до Адама і Єви?
Відпустіть її. Вона має бути з Богом».
Там були CNN. Вони відключали камери.
«Давайте. Забираймося звідси.
Ми простирчали тут три тижні.
Зараз по ТБ має виступати Дон Лемон».
Я все кричав у телевізор: «Відпустіть її».
Стало ясно, що це справді довго, коли Арета встала й переодяглася.
«На другу частину похорону я одягну щось інше».
Я сказав: «На другу? Відколи це похорон має два тайми?
Відпустіть її. Вона має бути з Богом».
Той похорон був дуже довгим. Він проходив у Детройті так довго,
що, коли нарешті вона дісталася до небесної брами,
янгол підійшов і сказав: «Бог пішов.
Ти мала тут бути три тижні тому.
Ти померла третього. Зараз 21-ше.
Я знаю, ти королева, але він цар.
Не можна примушувати Бога тебе чекати, Арето.
Це неповага.
Ти вирушиш до пекла».
Оце була б лажа, якби вам призначили рай,
а ви би спізнилися до брами.
Дивитеся на дошку, бачите там своє ім'я. «Устиг».
Бачите своїх друзів. Кажете: «Вас немає у списку.
Чорт. Я чув, ви прямуєте до спекотного місця.
Казав же вам вивчати Біблію».
Ви не поспішаєте. «Я потрапив у список».
Ви підходите до брами, а її зачиняють.
Ви кажете: «Заждіть, я тут.
Я нікуди не піду. Я маю бути там.
Ви не можете мене не пустити. Що це за маячня?
Ви не казали, о котрій треба бути біля брами. Маячня».
Ви заглядаєте туди. «Там гарно.
Рай такий, як його описали в Біблії. Я заходжу».
Ви кажете: «Та ну, слухайте. Це ж маячня.
Я у списку Ісуса».
Ви кажете: «Тут так гарно. А моя мама тут?
Вона потрапила у рай? Правда?
Можете сказати їй, що я тут?
І скажіть, що тутешній янгол мене не пускає. Маячня якась».
Якби ваша мама побачила, що ви спізнилися до брами,
вона б вас добре вишпетила.
«Та що з тобою, бляха? Змушуєш мене лаятися.
Ти спізнився. Забирайся. Ти сюди спізнився».
«Пробач. Я прийшов учасно. Це все янгол.
Він мене ненавидить».
«Тягни свій зад туди, я знайду Ісуса, спитаю, чи можна тобі сюди.
Стій там разом з тими безбожниками».
«Пробач. Мені дуже шкода».
Ви повертаєтеся туди, де стоять ті, хто не зміг потрапити до раю.
«Я думаю, я туди потраплю.
Мама знала Ісуса все своє життя.
Знаю, їй можна провести плюс одного.
Твоєї мами там нема? Немає? Узагалі?
Чуваче, прикро це чути.
Я зараз туди потраплю. Зараз.
Коли я зайду, хочеш, покличу когось із твоїх?
Ти не знаєш нікого у раю?
Думаєш, з усіх твоїх знайомих у раю немає нікого?
Нікого? Хріново.
Он ідуть Ісус з моєю мамою. Побачимось, пасторе Джоеле Остін».
«Це моя Біблія».
Моєму сину виповнилося 18 років.
Найкращий день мого життя, бо він один із моїх трьох дітей.
У мене троє дітей, і він наймолодший.
Вісімнадцять років, і як чоловік, якому за 50,
коли бачиш, як дітям стає 18 років,
ти маєш шанс пожити власним життям.
Я весь час кажу дітям:
«Коли вам виповнилося 18, наші стосунки змінилися»
«Як це, тату?» Я сказав: «Я поясню.
Я більше не годувальник. Я консультант.
Коли у вас виникає проблема, я кажу: "Так на вашому місці учинив би я".
Але вас виховали правильно. Вирішуйте вдало.
Зачиніть двері, ми з вашою майбутньою мачухою покохаємося».
Ні, коли ваші діти виростають, час вам зайнятися тим,
що ви хотіли робити і чим пожертвували задля них.
Я завжди кажу: «Діти — це найдорожче
ваше придбання за все життя,
бо вони щонайбільше вбивають ваші мрії.
А щонайменше — відкладають їх на потім.
Бо щоб полегшити їхнє зростання, ви не робили того, що хотіли.
І коли їм виповнюється 18, настає час вам робити бажане,
бо ви на фінальній стадії життя.
Не всі так чинять.
Ви живете життям дітей, коли їм 18, так, наче вони ще підлітки.
І я вас не звинувачую,
бо ви даєте дітям вами маніпулювати.
Діти вішають на вас тягар вини.
Вони були з вами все життя й бачили,
як ви перебували на самому дні, і вони цим вам дорікають.
Також вони знають, що ви щось хотіли для них зробити, та не могли,
тож почуваєтеся винними, і грають на цих почуттях.
І кажу вам тепер, від щирого серця:
до біса цих дітей.
Не давайте цим гадам сідати вам на голову.
Кажу вам. Якщо ви зробили все, на що були спроможні,
щоб забезпечити своїх дітей, ви прекрасні батьки.
Не дайте цим гадам паскудити вам настрій.
Кажу вам зараз, чорт забирай.
Жодне моє дитя не сказало мені, що я не чудовий батько, на жаль.
Я б тоді спитав лише одне:
«Якщо я поганий батько, з ким ти мене порівнюєш?
Хто цей міфічний темношкірий, що пожертвує всім, чим пожертвував я
задля тебе?
Водив тебе на всі гуртки, ходив на баскетбольні ігри
і сидів три години, але ти так і не вийшов на майданчик.
Ми з тобою сиділи на лавці.
Ти міг мені це фейстаймнути,
сидячи там, наче ти помічник тренера.
Якщо ми вже порівнюємо, то ти не хороша дитина.
Я мало не втратив роботу, поки з тобою панькався».
До біса цих дітей.
І це не жарти.
Я чимало часу провів із сином,
і я дізнався: наші діти не такі, як ми.
У мого сина жодної харизми. Узагалі. Нуль. Геть ніякої.
Сказав йому: «Покатаймось, Аймос?»
Син спитав: «Хто такий Аймос, тату?»
«Залазь у машину».
«Я хочу знати, хто такий Аймос. Це твій друг?»
«Ні. Ти Аймос».
«Я Натаніель».
«Відкрий рота. Візьму зразок ДНК».
Зрозумійте. Не можна виховувати дітей, як виховували вас.
Метод, яким виховували нас, незастосовний до наших дітей.
Зрозумійте: ми містяни, які ростять жителів передмістя,
тож те, через що ми пройшли, не підійде
цим нашим малим, емоційно слабким дітлахам.
Коли підіймаєте руку на дітей, даєте прочухана,
як ваші батьки робили з вами,
ви лишаєте в дітей травму на все життя.
Вони слабі. Я пробував покарати сина.
Відправив до кімнати. Він написав передсмертну записку.
Він був там. «Тату, не знаю, скільки витримаю.
Стіни на мене тиснуть».
Я: «Він би не вижив у в'язниці».
Не може посидіти у власній кімнаті з Xbox.
Це не жарти.
Мій син отримав струс мозку від падіння у траву.
Пролежав у лікарні три тижні.
«Що з ним сталося?» «Упав на спину».
Вони не такі, як ми.
Купуєш їм велосипед, до нього шолом, захист на плечі, коліна.
«Ти граєш у футбол чи катаєшся на велосипеді?»
Вони не такі, як ми.
Ми ходили в парк на гойдалки, крутилися навколо жердини.
Нехай ваші діти підуть на гойдалки, спробують так само.
Повернетеся, а в них ланцюг на шиї.
Скажете: «Злазь бігом звідси».
«Чому? Сказав же покрутитися…» «Злазь, кому сказано…»
Вони не такі, як ми.
У спеку не можна лишати їх у авто.
Наша мама лишала нас у машині у спеку.
Нам вистачало мізків, щоб вилізти
і стежити, коли вона повернеться.
«Іде. Залазь у машину. Залазь.
Так. Я сидів тут.
Правильно. Я сидів тут. Правильно».
До біса її!
Ти три години купувала тунець.
Наші діти лишаються в авто й гинуть.
«Вилазьте з машини!»
«Ти ж сказав не вилазити». «Там понад 90 градусів, дурню».
Помирають у машині, бовдури.
До біса цих дітей.
Але не слід піднімати руку на дітей.
Ваші діти не роблять, що мусять.
Я знайшов їхню слабину.
Я точно знаю, як ви можете їх змусити,
якщо вони не роблять того, що мусять.
Знайшов їхню ахіллесову п'яту.
Ні, це не телефон. Ні.
Вам просто треба вимкнути вайфай.
Сидять на ньому, як на наркоті.
Я вам не брешу.
Мій син був нагорі. Я його кличу: «Спускайся».
Удає, що не почув. Я більше не кличу.
Коли він не робить, що мусить, я вимикаю вайфай.
Тоді він підходить: «Немає сигналу.
Сигнал, тату! Сигнал! Я грав у "Fortnite Halloween".
Тату, немає сигналу».
Я сказав: «Малий у розпачі. Погляньте лише».
«Немає сигналу, тату.
А я саме грав».
Зиркає на мене. «У тебе ловить?»
Я кажу: «Ловить».
«А в мене ні».
«Винеси сміття, сину.
Винеси сміття. Я бачу 5G у твоєму майбутньому».
Я Землетрус. Я вас усіх люблю.
Ось так ми це робимо.
Південний схід, південний, південний схід…
«Що ти робиш?» «Рятую демократію».
Переклад субтитрів: Олена Маслова