A NETFLIX DOKUMENTUMFILMJE
Ezen a tájon
a család jelentősége mindent felülmúl.
A család az a kötelék, ami a falka
a csapat
vagy a csorda
egyes tagjainak boldogulását lehetővé teszi.
Nincs olyan táj a világon,
amely ezeket a kötelékeket keményebben próbára tenné,
mint a hatalmas Kalahári sivatag.
A családokat itt
a bátor anyák…
a bölcs öregek…
és az egymással összetartó kevésbé erősek öntik formába.
Mindannyiukat egy óriási oázis vonzza ide, a sivatag kellős közepére.
Az Okavango-delta.
A Föld minden más mocsárvidékénél több vadnak ad otthont…
és évszakváltozásainál nemigen akad szélsőségesebb az egész bolygón.
A következő év zavaros időszakai és nehézségei közepette
sorsok fonódnak majd össze,
és elképesztő kapcsolatok fognak kovácsolódni.
Nemcsak családokon belül, de különböző családok között is.
Sőt, magával a tájjal is.
Egy kétéves nőstényoroszlán számára
a család ereje a falkáján keresztül nyilvánul meg.
A nőstényoroszlánok ezt a területet közösen tartják ellenőrzésük alatt,
a vezérhím pedig csak összetűzések idején lép a porondra.
De a deltavidéken a változások gyorsan bekövetkezhetnek,
és felforgathatják egy család békés életét.
A falka védelmi rendszerének gyenge pontja maga a király.
A többéves harc, amit a család és a terület védelméért folytatott,
rajta hagyta a nyomait.
Gyengesége kockázatot jelent a nőstényoroszlán számára.
És alkalmat
két ambiciózus fiatal hímnek.
Az idős harcos megjelöli felségterületének határait.
De az ereje kevés.
És túlerővel áll szemben.
Az Okavango-deltában minden egyes év újabb veszélyes utazást jelent,
de a nőstényoroszlán számára
ez az év minden eddigi közül a legbizonytalanabb lesz.
A deltavidék kihívásaival minden család
a maga módján száll szembe.
Egy 24 főből álló hiénakutya-csapat.
Erejüket kiváló vezetőjüknek,
az alfanősténynek köszönhetik.
Tőle tanultak meg teljes egységben gondolkodni és vadászni.
És mindenkiről gondoskodni.
De az alfa most anyai örömök elé néz.
Csapata vezető nélkül fog maradni,
éppen akkor, amikor a deltavidék a legnagyobb felbolydulás elé néz.
Május van.
A környező Kalahári sivatagban
az elmúlt évtizedek legsúlyosabb aszálya dúl.
Állatok ezrei menekülnek a kiszáradt külső területekről,
többheti vándorutat téve meg.
Mindannyiukat ugyanaz vonzza ide.
A víz.
Az az esővíz, ami négy hónappal korábban hullott le
innen északra, Angola fennsíkjain
végül a Kalahári sivatagon keresztül leérkezik ide,
az Okavango-delta síkságára.
Több mint 9 billió liternyi édesvíz
árasztja el a hatalmas sivatagot…
létrehozva
a bolygó legnagyobb oázisát.
Az áradás nyomában hatalmas csordák érkeznek…
csatlakozva azokhoz, akik az év egészét itt töltik.
Mindenkinek megvan a maga szerepe
ennek a tájnak az alakításában és fenntartásában.
Még annak a hat hónapos kiselefántnak is,
aki először jár itt.
Soha nem látott még ennyi vizet…
és ennivalót.
A végtelen ártéri mezők révén, amiket végiglegelhetnek
az elefántokat a deltavidék természetes kertészeivé lesznek…
jóval több növényt csavarva ki tövestül, mint amennyit meg tudnak enni.
De a túlteljesített ritkítás eltorlaszolhatja a víz útját,
megakadályozva a továbbterjedést.
A kertészek által eltorlaszolt területeket
vizilócsaládok egyengetik el.
Nem igazán úsznak, inkább a vízfenéken sétálgatnak lábujjhegyen.
Nyomukban víziló-méretű országutak maradnak…
összekötve a folyókat a tavakkal, és a tavakat az ártéri legelőkkel,
lehetővé téve a víz mozgását,
táplálva a deltavidék dús növényzetét.
Az áradat azonban nem mindenkinek örömhír.
A nőstényoroszlán számára mindez
vadászterületeinek elvesztését jelenti.
És a harcos öreg királyt nem látni sehol.
Akár elmenekült, akár megölték,
az ifjú behatolók elbitorolták a királyságát.
Csak azok a nőstények maradhatnak itt, akik szaporodóképes korúak.
És ő nem tartozik közéjük.
Az új hímek számára ő csak egy etetni való éhes száj,
aki nem sokat nyújt.
Elzavarva és magára maradva
minden ügyességére szüksége lesz a puszta életben maradáshoz is.
Az alfanőstény már hetek óta nem tudja elhagyni a vackát.
De hát ott tudna-e valaki is hagyni egy csapatnyi ilyen kis borzast?
Négyhetesen a kölykök most először merészkednek ki a szabadba.
Mind a tizennégyen.
Mivel ő maga nem mehet vadászni, a csapatára kell hagyatkoznia.
Hogy hoznak neki annyi húst, amennyire a szoptatáshoz szüksége van.
Otthoni teendői minden percet kitöltenek.
A odút seperni kell,
és három heti kullancs és bolhatermés…
kerül vissza oda, ahonnan jött.
Csapata portyázni indul…
vezetője nélkül.
És az ártéri mocsár lassítja a haladást.
Zambézi mocsárantilopok.
Egyetlenegy közülük elég lenne az egész csapatnak.
Kifelé szélesedő patájukkal és erős lábaikkal
képesek keresztülgázolni a mocsáron.
Az alfa irányítása nélkül
a csapat követi őket a mélyülő vízbe.
Reménytelen.
És akkor…
egy magányos impala.
Nincsenek evezőszerű patái, se olyan hosszú lábai,
mint a mocsári antilopnak.
Munkájukkal gyorsan végeznek,
mivel kerülik az összeütközést versenytársaikkal.
A csapat gyakran választ ki gyenge vagy sérült egyedeket,
melyek könnyebb prédát jelentenek,
és ennek megvan az a járulékos haszna,
hogy a csordákban csökken a betegség jelenléte.
A vadászok a lehető legbiztosabb módon szállítják az ételt.
A gyomrukban.
Amíg a kölykök meg nem tanulnak vadászni,
ők esznek először.
A segítségnyújtás a csapatuk legfontosabb elve.
Bár a dolgok megosztását nem könnyű megtanulni.
Visszatérni az odúba az első saját húscafattal
az élvezetek csúcsa.
Ahogy a víz szintje eléri a maximumot,
az Okavango-delta igazi paradicsommá válik.
A környező folyók és mocsarak víziállatai
a legelőkön rakják le ikráikat.
Az elefántok által levert ágak és kidöntött fák
védett halkeltetőket hoznak létre.
Az áradás csúcspontján
az Okavango-delta eredeti méretének kétszeresére nő,
és a magasan fekvő száraz területek kimagasló értékű ingatlannak számítanak.
A szikomorfa tökéletes fészkelőhelyet nyújt a halászó madaraknak,
melyek döbbenetes változatosságban fordulnak itt elő.
Ezek a családoknál nem annyira a lokáció,
inkább az építmény minősége számít.
Csakis a legkiválóbb minőségű építőanyag felel meg.
Ha nem találtuk meg az óhajtott minőséget,
csak lopjuk el a szomszédét.
Még mindig visszalophatja ő is.
Végül aztán
elkészül a fészek, amiben elhelyezhetik legdrágább kincsüket.
Gyengéden forgatva…
védelmezve a perzselő naptól.
Tojás?
Vagy csigaház?
Még csak most először lesz apuka.
Mindenki igyekszik felnevelni a kicsinyeket
mielőtt az ár elkezdene visszavonulni…
és a fészkek elveszítenék védett szigeti pozíciójukat.
A nőstényoroszlán minden erejét beveti, hogy zsákmányt ejtsen.
Szárazabb időszakban jó eséllyel vadászhatna
nádiantilopra vagy zambézi mocsáriantilopra.
De nem áradás idején, egyedül.
És riválisai is akadnak.
Ideje leszámolni a versenytársakkal.
Pusztán megfélemlítésről van szó. Nem akar döghúst enni.
A csapat jobban teszi, ha nem ingerli tovább.
Szeptemberre a hőmérséklet megemelkedik,
és a vízszint csökken,
zsugorodó méretű tavacskákat hagyva maga után, tömve halakkal.
Tökéletes időzítés.
A felnőttek munkához látnak…
etetik a drága kis szörnyecskéiket.
Az ár visszahúzódásával nap mint nap újabb kis tavak jönnek létre.
Mindenkinek sajátos munkamódszere,
az ahhoz illő sajátos csőre van.
A pelikán a hálós halászatot részesíti előnyben.
A tarka halkapó…
a zuhanóbombázó technikát alkalmazza.
Az afrikai tátogató gólya pedig a csigák felcsippentésében jutott
tudományos szintre.
A meglehetősen színpadias haranggém
A szárnyaival olyan árnyas hely illúzióját kelti, ahol a halak szívesen megbújnak.
Brávó!
A megközelítések különböznek, de a cél ugyanaz.
Minél gyorsabban felerősíteni a fiókákat.
A pelikán fiókák a legmohóbbak.
Majdnem 30 etetést igényelnek naponta.
A fáradhatatlan felnőttek mind tudják,
mi a családi élet aranyszabálya a deltavidéken.
Minél erősebbek lesznek a kicsik, annál jobb eséllyel maradnak életben.
Ahogy a megáradt vizek visszahúzódnak,
és beáll a sivatagi forróság,
a vadászterületek újra felszáradnak,
és ismét a ragadozók javára billen az erők mérlegének nyelve.
De a nőstényoroszlán egymagában
még mindig vészesen kevés zsákmányt ejt.
Napról napra gyengébb lesz.
A helyzetet bonyolítja,
hogy tüzelni kezd.
Illata a környék minden oroszlánjához eljut.
Köztük azokhoz is, akiket leginkább kerül.
A két hímhez, akik a családját szétzúzták.
Az újra hozzáférhetővé vált vadászterület
egy még nagyobb hímet is magához vonz.
Sötét sörénye és mély hívóhangja
azt jelzik, ereje teljében van.
Kockázatos.
De ha egyesítik erőiket,
a hím védelmet nyújtana, és segítene a vadászatban.
Az újdonsült szövetség rövid életű.
Az idegen néhány nap után továbbáll.
Újra egyedül,
de ezúttal vemhesen.
Ezentúl már nem csak önmagáért fog vadászni.
Az Okavango-deltában élő összes család
szoros kapcsolatban van az évszakok változásának ritmusával.
A vizek szintje egyre alacsonyabb,
kezdenek sárrá változni.
Egy elefántborjú számára jó szórakozás…
de azt jelzi, a csordának ideje továbbállnia.
Ahogy kezd beállni a száraz évszak,
az állatcsordáknak a megmaradt legelőket kell kiaknázniuk.
A tanulás útja megfigyelés.
De vannak dolgok, amik még tökéletesítésre szorulnak.
Például figyelni arra, nehogy lemaradjon.
Most egy különleges helyre fog eljutni.
Egy legyezőpálmákból álló facsoport.
Ezek a fák ott virulnak,
ahol az elpárolgó árvíz sókat hagyott hátra.
És a fa tetején található gyümölcs
az elefántok kedvelt csemegéje.
Egy ilyen magasságban található finomság szüretelése olyan művelet,
amit csak egy négytonnás elefántbika képes kivitelezni.
Minden egyes lökés hatására százával hullanak a földre a gyümölcsök.
Mindannyiuknak elegendőt ráz le.
Ez az értékes gyümölcs
nemcsak ennek a családnak lesz hasznára, és nem csak ezen a napon.
Az elefánt a legyezőpálma magjainak legfontosabb terjesztője.
Az elefántborjúra őseit hagyományozták ezt a gyümölcsöt.
És ő most ugyanúgy tovább örökíti azokat az utána következőknek.
A csorda sok mérföldnyi távolságra juttatja el innen magokat.
Ahol az ürüléküket hagyják, ott a magok meg fognak gyökerezni.
Egy újabb fontos adomány az elefántcsordától a deltavidéknek.
Ez az utolsó kiadós étkezésük.
Innentől kezdve az ennivaló és a víz egyre nagyobb hiánya
határozza meg minden lépésüket.
A hiénakutyák átvészelték az áradást,
de nem minden veszteség nélkül.
A csapat egyik tagja életét vesztette,
és mostanra a legjobb vadászok elhagyták az alfát és kölykeit.
Túl sok volt az éhes száj,
nem jutott mindenkinek ennivaló.
Eljött az ideje, hogy a srácok elhagyják az odút,
és elkezdjenek élelmet felkutatni.
A kölykök első nagy kalandja.
Először indulnak portyázni a felnőttekkel együtt.
Bár inkább csak hátráltatják őket.
Apró lábaikon napi 15 kilométernél többet nem tudnak menni.
Az alfának újra csúcsminőségű vadászógépet kell építenie a csapatából,
és meg kell tanítania a csemetéknek a falkában való vadászat mikéntjét.
A visszavonuló ár
kialakította egy természeti csapás kialakulásának tökéletes feltételeit.
Sáskák.
A fokozódó hőség hatására lárváik tömegével kelnek ki egyszerre.
Tízmillió éhes száj falja a kiszáradófélben lévő növényzetet.
Úgy tűnik, egyedül az ősrégi termeszvárak tudnak ellent állni
a deltavidéket uraló hatalmas erőknek.
Október van.
A szárazság két rövid hónap alatt
a dús vegetációjú paradicsomot
meddő porteknővé változtatta.
A vadállatok csordái mind víz után kutatnak
minden elképzelhető helyen.
Könnyű zsákmányt kínálva a két fiatal hímnek.
Akik napról napra nőnek és erősödnek.
A bivalyok minden lépését szemmel tartják.
Ugyanezen csordák nyomában járva,
a nőstényoroszlánnak tartania kell a biztonságos távolságot tőlük is.
Várandós lévén feltétlenül ennie kell.
De egy bivalyméretű zsákmányt
egyedül elejteni szinte lehetetlen.
A legtöbb, amit tehet, hogy eszik a hímek maradékából.
elfogyasztva annyi döghúst, amennyi a túléléshez szükséges.
Az összes csordát, az utánuk járó ragadozókkal együtt
egybegyűjti a szárazság ott,
ahol az utolsó vízlelőhelyek találhatók.
A borjúnak és a csordának
mindennap tovább kell haladnia.
A látása talán gyenge, de kifinomult hallása és szaglása révén
az elefánt mérföldekről megérzi a veszélyt.
Nílusi krokodilok.
Vannak hat méter hosszú, háromnegyed tonna súlyú példányai is.
Többnyire azonban elég kicsik, mindössze egy méter körüliek.
A borjúnak az idősebb elefántok bemutatják, hogy juthat le a vízhez,
keresztüllavírozva ezen a fura akadálypályán.
Végre.
És ha valaki az ormányával még nem bánik tökéletesen,
ott van tartaléknak a szája is.
A borjú tanul…
olykor a saját kárán.
Ez a vizesgödör a csorda megmentője.
Az elefántok a a bőrüket is védelmezik vele a naptól.
A sár, miközben elpárolog, lehűti túlforrósodott testüket.
A por lerakódik a bór réseiben és repedéseiben,
és védi a naptól.
Az ilyen helyek meglehetősen népszerűek.
A csorda azonban még nem áll készen arra, hogy búcsút mondjon a sárfürdőnek.
Az ilyen nehéz pillanatok sok mindent megtanítanak a kölyköknek.
Egy jóllakott dögkeselyű zargatása bizonyára megtanít…
valamit.
Egy magányos hiéna
már komolyabb tananyagot jelent.
A feszültség elviselésére való képességük próbára tétele
felkészíti őket a jövőbeli összetűzésekre
riválisaikkal.
De a legfontosabb tudnivaló még hátravan.
Egy művészetet…
a vadászatot kell megtanulniuk.
Az alfa újra a vadászat vezetőjeként…
a csapatot arra utasítja, hogy a zsákmányállatokat
a sűrű sárba tereljék, ahol nem tudnak gyorsan mozogni.
Edzői munkája beérett.
Megtanulják, kit vegyenek célba…
és kivel ne foglalkozzanak.
A csapat napról napra bölcsebb és összeszokottabb lesz.
Késő októberre a hőmérséklet 45 fok felé emelkedik.
Egyetlen csepp eső sem esett.
Az utóbbi években a száraz évszakok hosszabbak lettek,
a forróság pedig súlyosabb.
Ez az év a legjobb úton van ahhoz, az évszázad aszályának nevezhessük.
Minden napjuk szerencsejáték, mert nem biztos,
hogy találnak elég vizet ahhoz, hogy az egész csorda életben maradjon.
A borjúnak és a mamájának van rá a legnagyobb szüksége.
Az elefántborjú ugyanannak a földnek a foglya most,
amely néhány hónappal ezelőtt annyi mindent nyújtott neki.
Túlélése teljes mértékben
a bölcs öreg vezetőn műlik.
A csorda matriarcháján.
Ő már azóta járja ezeket az útvonalakat,
hogy ő maga volt fiatal borjú.
Az agya, amit átitatnak az emlékek,
egy ősi térképet tartalmaz arról,
hol lehetnek az utolsó, vizet tartalmazó gödrök.
A család több, mit egy csorda.
A család emlékezet,
és ezen múlik élet és halál.
A család régi tudása
az egyik utolsó vizesgödörhöz vezeti őket,
ami az egész deltavidéken maradt.
A zavaros víz minden cseppje életmentő.
De a kicsi nem éri el a vizet.
Úgyhogy egyszerűen belemászik.
Kijönni már nem olyan egyszerű.
Egy ügyetlen kisborjú számára a szerető család a legerősebb szövetséges.
Nincs vesztegetni való idő.
Több vízre van szükségük,
és mindent el fognak követni azért, hogy megtalálják.
Végre valahára elkezdenek gyülekezni a felhők.
Óriási zivatarcellák alakulnak ki.
Az elefánt képes meghallani
a távoli mennydörgés alacsony frekvenciájú hangját,
és akár 200 kilométerről is érzékeli a viharok elhelyezkedését.
Egy olyan területen, ahol már négy hónapja nem esett egy csepp eső sem,
a finom száraz fű időzített bombát jelent.
A csorda öregei láttak már tüzeket.
A deltavidéken minden évben lángra kap egy akár 4000 négyzetkilométernyi terület.
Tudják, hogy közel kell maradniuk egymáshoz, amikor átvágnak a lángok közt.
A tűz pusztító erejű…
de nem fal fel mindent.
A legelő állatok megritkították az éghető anyagot.
A felperzselt területek új útvonalakat nyitnak meg
a következő évi áradása előtt.
Az Okavango-delta mindig megtalálja a felépülés útját,
mert lakói szüntelenül betöltik a maguk szerepét.
Végre valahára megnyílik az ég.
Az aszálynak, melynél nagyobbra egyetlen élő ember sem emlékszik,
vége szakadt.
A következő öt hónap során
több mint fél méternyi eső hullik itt le.
A tűz által felperzselt földekre
mindenhol visszatér az élet.
A csordák eltávolodhatnak a vizesgödrök mellől,
A ragadozók szabadon kószálhatnak.
Mozgásban tartva a legelő állatokat is,
ami lehetőséget ad a növényi sarjadékoknak a növekedésre,
és nem merítenek ki a végsőkig egyetlen területet.
Az egyensúly…
fennmarad.
És az esős eljövetelével együtt…
négy új kölyök is érkezik.
A növényzet tomboló növekedésével együtt rengeteg újszülött is érkezik.
Néhány naponta odébb költözteti a kölyköket,
nehogy a szaguk ellenségeket vonzzon oda.
De a legutolsó költözés nem sikerült észrevétlenül.
A fiatal hímek ráakadtak a nyomára.
Nem tűrik egy másik hím kölykeinek jelenlétét.
A nőstény feleakkora, mint ők, és túlerőben is vannak vele szemben.
Csapdába kerültek.
Ösztönei azt diktálják, a kölyköket biztonságos helyre kell vezetnie.
De a kölyköknek sejtelmük sincs arról, hogy ki az ellenség.
Egy kölyöknek nyoma veszett.
A nőstényoroszlán az utolsó csepp véréig küzdene a családjáért,
a hímek azonban nem akarnak megkockáztatni egy újabb sérülést.
Mamájuk hősiességének köszönhetően három kölyök életben maradt.
Nem pihenhet sokáig.
A kicsik egyedül őrá számíthatnak.
A hiénakutyák számára újra szép az élet.
Az anyjuk most
élete legnehezebb vállalkozásába fogott bele.
Egy felére csappant méretű csapatot
a száraz időszak veszedelmein átsegíteni,
és egy rakás szerencsétlen zöldfülűből
szorgos és sikeres csapatot formálni.
A talpra állás sikerült.
A bátor kisborjú teljesítette az első évet az Okavango-deltában,
és annak fenntartásához ő maga is hozzájárult
a letaposott nádasokkal,
és a maga után hagyott pálmamagokkal.
Ha sikerül megérnie még 30 vagy 40 évet
a fokozódóan extrém körülmények,
tüzek, áradások és éhínségek közepette…
ő is matriarchává lesz,
és mindazt, amit megtanult,
ő is továbbadja majd a következő generációnak.
Mostanában, négy hónaposan
a nőstényoroszlán kölykei napról napra
erősödnek és ügyesednek.
Az anyának sikerült teljesen egedül megfelelő táplálékhoz juttatnia őket.
Játékaik olyan gyakorlatok, amelyek az igazi életre készítik fel őket.
Zsákmányt elkapni, ahogy az anyjuk teszi.
Aki valamikor elveszítette azt, ami a legdrágább volt számára.
De most már saját falkája van.
A kölykei hamarosan megtanulják, milyen életfontosságú a család.
Ők csak egyikei annak a számtalan családnak,
akiknek jelenléte fenntartja az otthonukként szolgáló földet.
Ezek az állatok továbbra is alkalmazkodni fognak,
amennyire csak tudnak…
a fokozódó fenyegetésekhez, amelyekkel szembe kerülnek.
A bolygó klímája változik…
egyre ellenségesebb, egyre szélsőségesebb lesz.
A legfontosabb fegyvert, amire az életben maradáshoz szükségük van,
ők maguk jelentik egymás számára.
Mert sorsukat egymáshoz köti ez a hatalmas vadon.
A csodálatos,
örökké változó
Okavango-delta.
A feliratot fordította: Pers Dóra