Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
13. lokakuuta 1972 -
uruguaylainen lentokone syöksyi Andien vuoristoon.
Koneessa oli meitä matkustajia 40 ja miehistön jäseniä viisi.
Jotkut kutsuvat sitä tragediaksi.
Toiset kutsuvat sitä ihmeeksi.
Mitä oikein tapahtui?
Mitä tapahtuu, kun maailma hylkää?
Kun ei ole vaatteita ja on ihan jäässä?
Kun ei ole ruokaa ja tekee kuolemaa?
Vastaus on vuorilla.
Meidän on palattava menneisyyteen tietäen, että menneisyys muuttuu eniten.
LOKAKUU 1972
Antaa mennä! Sinne vain!
Hyvä, Old Christians! Antaa mennä.
Hyvä! -Liikettä!
Painakaa!
Hienoa, Christians!
Hyvä, Christians!
Sinne vain!
Vauhtia!
Jatkakaa! Painakaa!
Hyvä, Roberto!
Syötä Nandolle!
Heitä, Roberto!
Nandolle! -Hyvä, Roberto.
Syötä! Syötä jo, Roberto!
Syötä!
Syötä palloa.
Kimpussasi oli neljä pelaajaa. En voinut.
Olisit voinut. -Vähemmän puhetta, enemmän tekoja.
Olisitko ollut parempi? -En huonompi.
Minä voitin meille viime mestaruuden. -Sinäkö?
Ja nyt kun meillä ei suju…
Mikä on niin hauskaa? Se, miten pelasimme tänään, vai?
Luotathan minuun, Roberto?
Kun sanon "syötä pallo", tarkoitan sitä. Onko selvä?
Ja matkaraha erääntyy tänään, Kuten sanoin.
Puoli konetta pitää vielä täyttää. Lähtevätkö serkkusi, Daniel?
Joo. Me neljä. -Tässä minun ryhmästäni.
Etkö löytänyt kirjekuorta, Coco? -En.
Onko muita? Entä sinun ystäväsi, Gastón?
Puhuin heidät lähtemään. -Kaikkiko?
Joo. Mutta yksi puuttuu vielä.
"'Sinä olet rakas poikani', ääni sanoi.
Heti sen jälkeen Henki ajoi Jeesuksen autiomaahan.
Hän oli siellä 40 päivää ja 40 yötä Saatanan kiusaamana."
"Jos sinä olet Jumalan Poika, käske näiden kivien muuttua leiviksi.
Mutta Jeesus vastasi: 'Ei ihminen elä ainoastaan leivästä,
vaan joka sanasta…'"
Pancho.
Pancho!
"Ottakaa ja syökää. Tämä on minun ruumiini…"
Tämä on Numalle.
Me julistamme sinun kuolemaasi ja vietämme ylösnousemustasi siihen saakka,
kunnes tulet taas, Herra Jeesus.
Ota tämä, Alfredo.
Hei! Täällä.
Vie tämä Pancholle. Tuolla.
Kiitos.
Hei, Numa…
Anteeksi. Antaisitko tämän hänelle?
Gastónilta.
LÄHDE CHILEEN, TYYPPI!
Työläiset ja opiskelijat, yhdessä eteenpäin!
Kauppalain loppukoe on 20. päivä. En ehdi. -Eikä.
Se siirtyy parilla viikolla tämän kaaoksen takia.
Ei se vain koulusta johdu.
En edes tykkää rugbysta. -Viis rugbysta.
Santiago, Chile, 45 dollaria. Koska saisit paremman tarjouksen?
Et ikinä! -Et ikimaailmassa!
Katso, mitä joudun tekemään. Kaikkien siellä tapaamiemme tyttöjen numerot.
Graciela. -Kuuma pakkaus.
Silvia. -Tyylikkään kaunis.
Beatriz. -Oikea seksipommi.
Nélida… -Ei häntä.
Miksei? Hänhän oli upea.
Hän jätti sinut itkemään Montevideon kaduille.
Riittää jo.
Pidä tämä turvassa, ettei Gastón saa sitä. Okei?
Tule. Käydään hakemassa toiset.
Älä höpötä Nélidasta. Se ei kuulu sinulle…
Älä pakota minua yksin reissuun noiden tollojen kanssa.
Tämä ei vakuuta minua.
Haluatko kunnon syyn lähteä? Haluan lähteä sinun kanssasi.
Valmistut parin kuukauden päästä. Alat tehdä vain töitä.
Sinusta tulee huippujuristi, ja olemme kaikki sinusta ylpeitä.
Mutta polkumme erkanevat. Etkö tajua? Tämä voi olla viimeinen yhteinen matkamme.
Et kai yritä itkettää minua?
Työläiset ja opiskelijat, yhdessä eteenpäin!
Hyvää iltaa.
Tule tänne. Hyvä poika.
Champ.
Mitä mieltä olet?
Pitäisikö lähteä?
Kello on aamukahdeksan täällä Montevideossa.
Idiootti!
Minä olen Berch Rupenian, ja tämä on Impactos Radio Independenciassa.
Luvassa on aurinkoa ja leutoa säätä neljän päivän viikonloppuna,
joten voitte pitää hauskaa.
Älä nyt, Panchito.
Hyvää päivänjatkoa.
KANSAINVÄLISET LENNOT
Kiitos.
Numa!
Miten menee?
Hei.
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Heippa.
Olkaa kiltisti. -Sano "heippa" äidillesi.
Pitäkää hauskaa. Heippa. Rakastan teitä.
Yksi. Kaksi…
Hymyile, Javier. -…kolme.
Valmis. -Hyvä!
Hienoa!
Nyt mentiin!
Kuuluiko napsaus?
Joo. -Hienoa.
Nimeni on Numa Turcatti. Olen 24-vuotias.
Katson ympärilleni ja tunnen täältä tuskin ketään.
Kaikki tuntuu kuitenkin tutulta.
Suurin osa on nuoria, kuten minäkin. Rakkaudella kasvatettuja -
kodeissa lähellä merta.
Joillekin heistä tämä on ensimmäinen matka pois kotoa.
Älä nyt, Carlitos. Käy istumaan.
LAIVA UPPOAA MONTEVIDEON RANNIKOLLA
Katso tänne, Coco.
Hyvä.
Lähetämme sen Diegon serkkutytölle.
Kehystä se hänelle, Diego.
Älä nyt, Panchito. Haluan voittaa. -Sinulla on hyvät kortit.
Serkkutyttösi…
Hupsis!
Jopas on kuoppia tiellä.
Vuoristoa, eikö?
Yrittääkö se tosiaan imeä alas kaiken yli lentävän?
Kyllä. Se on totta.
Argentiinan lämpimät tuulet -
törmäävät kylmään vuoristoilmaan ja syntyy imuvaikutus.
Sinä vitsailet.
Enhän. Sen takia syntyy turbulenssia.
Mutta olemme vuoria askeleen edellä.
Katso.
Tässä on vuorijono.
Meidän pitää mennä täältä tänne.
Mutta reitti ei ole suora.
Olisipa se niin yksinkertaista. Vuorijono on valtava.
Siksi lennämme etelään,
jossa on matalampi sola.
Menemme sieltä yli, ja Chilessä käännymme pohjoiseen Curicósta.
Kymmenen minuuttia myöhemmin laskeudumme Santiagoon.
Hyvät matkustajat, kiinnittäkää turvavyönne.
Laskeudumme pian Santiagoon.
Jakakaa kortit. Palaan pian.
Hyvää iltapäivää, hyvät naiset ja herrat. Tässä kapteeninne, kenraali Carlos Páez.
Kiinnittäkää turvavyönne, jotta ruumiinne eivät leviä Andeille.
Muistakaa suositella lentoyhtiötämme Casapuebloa.
Käy istumaan. Istumaan, ole hyvä.
Carlitos!
Riittää jo. Turvavyö kiinni.
Siirtykää keulaan päin. Tarvitsen tilaa tänne. Menkää.
Mikä hätänä? Pelottaako?
Ole varovainen, Javier.
Nando. Turvavyö.
Istu!
Nando!
Susy! -Liikkumatta!
Lisää tehoja!
Isä meidän, joka olet taivaissa…
Terve Maria, armoitettu… -Gastón!
Gastón!
Käsi tänne. Roberto.
Olen täällä alhaalla!
Eduardo.
Marcelo.
Niin, minä tässä.
Ei! En halua lisää kuolemaa.
Ei kuolemaa. En halua kenenkään muun kuolevan.
Pankaa hänet seinää vasten. Nostakaa hänet ylös.
Sinun pitää pysyä rauhallisena. Hengitä.
Katso minua. Minä opiskelen lääketiedettä.
Minä olen Roberto. Entä sinä?
Álvaro. -Álvaro mikä?
Álvaro Mangino.
Lentäjä on elossa!
Ottakaa tämä.
Lentäjä on elossa!
Tule, Gustavo. Kolmella. Yksi, kaksi, kolme.
Tänne päin.
1. PÄIVÄ 13. LOKAKUUTA 1972
Lentäjät ovat elossa. Avataan tämä.
Mikään ei toimi. Ei valoja. Ei mitään.
Kerro, miten radio toimii.
Mitä minä painan?
Haloo? Lentokoneemme putosi vuorille. Olemme Uruguaysta.
Olemme vuorilla! Kuuleeko kukaan?
Toimiiko tämä?
Ohitimme Curicón.
Mitä?
Ohitimme Curicón.
Mikä Curicó on?
Sano uudelleen. En ymmärrä.
Apua! -Mennään.
Täällä!
Jumala olkoon kanssanne.
Yö laskeutuu yllättäen.
Muutamassa minuutissa lämpötila laskee 30 astetta.
Ellei onnettomuus tappanut meitä, kylmä tappaa.
Käperrymme yhteen parhaamme mukaan.
Selviytyjät ja kuolleet yhdessä.
Minä lähden kotiin. -Passisi! Anna passisi minulle.
Pidä minua tiukasti kädestä.
Sillä tavoin vietimme yön.
Valvokaa tai jäädytte kuoliaiksi!
Loukkaantuneet huutavat.
Samoin muut.
Päästäkää minut menemään! Äiti!
Äiti!
Pidä minusta kiinni.
Pidä tiukasti kiinni, Pancho.
Apua.
Apua!
Me olemme elossa, Pancho.
Saanko yhden?
Onko aavistusta, missä me olemme? -Ei vielä.
Marcelo. Pancho Abal ja Martínez Lamas ovat kuolleet. Ja nainen, joka huusi.
Gastón lensi ulos, kun pyrstö irtosi.
Serkkuni Daniel myös.
Samoin Guido ja Alexis.
Nandokin tekee kuolemaa. Myös hänen siskonsa on huonossa kunnossa.
Ei ole tilaa hoitaa loukkaantuneita. -Teemme tilaa koneeseen.
Irrotetaan istuimet, jotta kaikki mahtuvat.
Antaa mennä.
Haavoittuneet ovat etusijalla.
Laitetaan heidät tälle puolelle, missä aurinko on.
Teemme kaikkemme auttaaksemme.
Platero! -Niin?
Laita kaikki hyödyllinen matkalaukkuun.
Tarkista, onko laukuissa ruokaa. Laita kaikki yhteen matkalaukkuun.
Tässä, Bobby.
Mitä teemme kuolleiden kanssa? -Laitetaan heidät tuonne sivuun.
Siihen asti kunnes apu saapuu.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO, 50 GRAZIELA GUMILA DE MARIANI, 43
DANTE LAGURARA, 41
ESTHER HORTA DE NICOLA, 40 FRANCISCO NICOLA, 40
JULIO FERRADÁS, 39 JULIO MARTÍNEZ LAMAS, 24
FELIPE MAQUIRRIAIN, 22 FRANCISCO "PANCHO" ABAL, 21
FERNANDO VÁZQUEZ, 20 CARLOS VALETA, 18
Otatko lisää? Näiden pitää riittää.
Apua!
2. PÄIVÄ 14. LOKAKUUTA 1972
Ei niitä.
Ei. Onko mitään suurempaa? Tuo.
Älä koske siihen. -Roy!
Etsikää rättejä, vaatteita tai takkeja.
Tässä.
Ota tämä.
Etsikää kangasta, vaatteita, mitä vain.
Ota tämä, Coco. Se on isompi.
Moniko kuolee tänä yönä? -Kukaan ei kuole, Carlitos. Lupaan sen.
Tässä. Täytä aukot, jotta kylmä ei pääse sisään.
Marcelo.
He hakevat meidät.
Huomenna.
Fito Strauch ei ole yhtä optimistinen kuin Marcelo.
Hän on järkevä mies eikä olisi eri mieltä kapteenin kanssa,
mutta hän ei pidä näkemästään.
Tässä paikassa ei ole mahdollista elää.
Me emme kuulu tänne.
3. PÄIVÄ 15. LOKAKUUTA 1972
Nando.
Ei. Älä, Nando…
En kuule sinua.
Mitä tapahtui?
Me törmäsimme vuoreen.
Siskoni.
Susy. -Hän lepää tuolla.
Missä minun äitini on?
Hän kuoli, Nando.
Heippa, isä. -Maanantaihin. Pidä heistä huolta.
Selvä.
Luota minuun.
Kauanko siitä on? -Kolme päivää.
Näkikö kukaan meitä?
Anna se. Selvä. Kiitos.
Hei! Siivet heiluivat! He näkivät meidät!
Siivet heiluivat!
Kiitos!
Arvatkaa, mitä haluaisin syödä.
Chivito-leivän Bar Arocenassa.
Ison chivito canadiensen.
Milanesa-pihvin La Mascotassa.
Kyllä.
Paistetulla munalla. -Perunoita.
He tekevät niin hyviä milanesoja. -Parhaita.
Mahtavia milanesoja. Ja niiden koko…
Perunoiden ja kinkun kera.
Pekonia. -Hei.
Mikseivät he heittäneet ruokaa koneesta? -Siinä ei olisi ollut järkeä.
Paketti uppoaisi lumeen. Emme näkisi sitä enää koskaan.
Tuokaa haavoittuneet tänne.
Varovasti.
Varo jalkoja. Sinun on parempi täällä, Arturo.
Vuoristo on valtava.
Heidän on järjestettävä etsintä jotenkin. Jakaa alue osiin.
He olivat täällä eilen. He lensivät ylitsemme.
Tänään vain kuulimme heidät.
He etsivät ehkä eri alueelta. -He eivät siis nähneet meitä.
He tulevat.
On pakko uskoa. -Uskoa? Niinkö?
Ei sanaakaan nuoremmille.
Se murskaa heidät.
Te olette vanhimpia. Teillä on vastuunne.
He löytävät meidät.
Emme voi jatkaa näin. -Kauanko meillä on aikaa?
Tiedättekö kolmen säännön? -Ei.
Kolme minuuttia ilman happea, kolme päivää ilman vettä,
kolme viikkoa ilman ruokaa.
Kolme viikkoa? Kolme päivää, ja olen näännyksissä.
Täällä on pahempaa kylmän ja korkeuden takia.
Poltamme kolme tai neljä kertaa enemmän kaloreita.
Roque kertoi akuista.
Ne olivat pyrstössä.
Meidän pitää mennä törmäyspaikalle, etsiä ne ja saada radio toimimaan.
Meidän on jatkettava.
Lumi on vielä kovaa! -Numa!
Säästä voimiasi.
En halua kantaa sinua takaisin.
Fito.
Mitä nyt?
Täältä ei näe konetta.
Vaikka lentäisivät yli, eivät näkisi meitä.
Palataan takaisin.
Me emme ole syöneet kuuteen päivään.
Jaoimme eilen illalla viimeiset ruoat.
Vähän suolakeksejä. Mitään ei ole jäljellä.
Carlitos kertoi yhden jutun.
Hän sanoi, että Nando sekoaa.
Eilen hän kertoi, ettei halua kuolla nälkään.
En halua kuolla nälkään.
Hän syö ruumiit, jos on pakko. -Syön ruumiit, jos on pakko.
Sanoin, ettei meillä ole vaihtoehtoa.
Jos haluamme jatkaa, pitää pysyä hengissä.
Pysyäksemme hengissä on syötävä.
Marcelo.
He eivät tule.
Me näännymme nälkään.
Me kuihdumme pois. -Seitsemän päivää ja yötä ilman ruokaa.
Ei mitään. Ellemme tee jotain, kuolemme kaikki.
Mitä me söisimme?
Olet hullu, Roberto.
Teet muutkin hulluksi.
Ulkona on ruokaa.
Ulkona on proteiinia, energiaa. On hulluutta jatkaa näin.
Roberto.
Hän on oikeassa. Kyse on elämästä tai kuolemasta.
Entä jos meidät pelastetaan kahdessa päivässä? Emmekö kestä?
Tiedättekö, mitä tapahtuu, ellei syö? -Roberto!
Kehosi kutistuu kuin kasvi.
Samoin aivosi. Ei voi ajatella, Marcelo.
Virtsani on mustaa. -Samoin.
Jos teemme sen… Mitä tapahtuu? Antaako Jumala anteeksi?
Hän tietää, että yritämme vain selviytyä.
Jumala ei liity tähän. Olen pahoillani, Marcelo.
Onni toi meidät tänne. -Huono onni.
Se on vain lihaa. -Rakkaitammepa.
Miten ruumis edes leikataan? Kuka pystyisi tekemään sen?
Minä.
Minä teen sen. -Samoin.
Minä en syö. Emme voi tehdä sitä.
Onko se edes laillista?
Emmekö joudu vankilaan?
Se olisi kuin elinten luovuttamista. -Mitä?
Elinluovutukseen tarvitaan henkilön suostumus.
Marcelo, se on rikos.
Emme voi vain mennä ja käyttää ruumista ilman lupaa.
Meidän pitää syödä. -Meillä ei ole oikeutta.
Eikö minulla ole oikeus pitää itseni hengissä?
Kuka vie sen oikeuden minulta?
Susy.
Susy. Hengitä.
Susana.
Susana, ole kiltti. Ei.
Gustavo!
Auta minua, Gustavo.
Susana.
Auta minua. -Mikä hätänä?
Hän ei hengitä. -Siirrä jalkoja. Pidän hänen päätään.
Roberto. Hän ei hengitä.
Auta häntä, Roberto. -Tuo hänet tänne.
Auta, Gus.
Hän ei hengitä. -Susy.
Coco Nicolich kirjoittaa vanhemmilleen.
"Rakkaat vanhemmat.
Nyt on kahdeksan päivää koneen putoamisesta.
"Olemme kauniissa paikassa -
vuorten ympäröimänä, ja kaukana on jäätynyt järvi,
joka alkaa sulaa heti suojasään tullen.
Meillä menee hyvin.
Tällä hetkellä eloonjääneitä on 27.
Nando Parradon sisko kuoli tänään.
Ikävöin teitä kamalasti.
Ja rukoilen jatkuvasti Jumalalta,
että hän antaisi minun nähdä teidät taas."
Tämä on hautausmaa.
Minä en jää tänne.
Vatsaani sattuu hirvittävästi!
Tiedän, Moncho, mutta rauhoitu.
En saa henkeä.
Katso minua, Moncho. Hengitä.
En halua… -Hengitä.
En voi… -Hengitä.
Pitää päästä pois. Minä tukehdun!
Et voi lähteä nyt, Moncho. Katso minua. Rauhoitu.
En tahdo kuolla. -Et kuolekaan.
En halua kuolla täällä. -Et sinä kuole.
9. PÄIVÄ 21. LOKAKUUTA 1972
Jos kuolen, annan teille luvan syödä ruumiini.
Jotta pysytte hengissä.
Minäkin annan suostumukseni.
Niin minäkin. -Minäkin annan suostumukseni.
Isä meidän, joka olet taivaissa…
Tulkoon valtakuntasi, tapahtukoon tahtosi…
Olen pahoillani.
Olen pahoillani, Marcelo.
Suo anteeksi, Marcelo.
Olen pahoillani, kaikki.
Vaihtoehtoja ei ole. -Anteeksi, Marcelo.
Älä katso minua noin, Coche.
Näin katson sinua aina, Daniel.
Strauchin serkuilla on tuskallisin työ.
Työ, jota kukaan ei halua.
Fito valitsee ruumiit,
jotka he kolme leikkaavat piilossa.
Muiden näkemättä.
Se estää syöjiä menettämästä järkeään.
Hei!
Mitä? -Löysin jotain.
Radio!
Se on läpimärkä. -Hyvä, Roy. Korjaa se.
Ne, jotka eivät syö, katsovat taivaalle.
Me odotamme merkkiä.
Vasen vai oikea?
Korkeammalle, Coco.
Jos pitää olla korkeammalla, pitää sitoa rautalankaa johonkin tolppaan.
Pidä se siinä. Vähän vasemmalle.
Vähän lisää.
Liikaa. Vähän oikealle. Siinä.
Vähän vasemmalle.
Korkeammalle, Coco.
Varo sen johdon kanssa.
Tässä.
Mitä se on?
Anna mennä. Se on helpompaa lumen kanssa.
Ei kiitos. Minä jaksan olla ilman.
Sinun on syötävä, Numa.
Se ei ole oikein, Pancho.
Ei!
El Espectador. Saimme uutta tietoa.
Andeille syöksyneen rugbyjoukkue Old Christiansia kuljettaneen -
uruguaylaisen lentokoneen etsinnät ovat päättyneet.
Vaaditun kymmenen päivän aikana -
suoritettiin 66 etsintä- ja pelastusoperaatiota -
Chilen ilmavoimien 17 lentokoneella -
sekä Uruguayn että Argentiinan ilmavoimien koneilla,
mutta turhaan.
Etsintöjä jatketaan ensi vuoden alussa,
jolloin lumen sulamisen myötä hylky on paremmin löydettävissä.
Chilen ilmavoimat raportoi,
että 34 Andeilla sattuneessa lento-onnettomuudessa -
ei eloonjääneitä ole ikinä löydetty.
Palaamme mainostauon jälkeen.
Koska ne on tehty laadukkaista osista.
Kauniilla väreillä ja kuvioilla.
Muokattavissa, kolmella eri mallilla.
Bicicletas Victoria, voittajapyörä.
Olin väärässä.
Pyysin teitä odottamaan turhaan.
Mutta jos saan pyytää vielä jotain,
pyydän, että syötte.
Meillä on jäljellä vain elämämme.
Meidän on puolustettava sitä ennen kaikkea.
Lähdemme etsimään koneen pyrstöä.
Kertomatta kenellekään, ilman suunnitelmaa.
Meidän on löydettävä akut, jotta radio toimisi.
Tuolla on lisää.
Olen täällä, Gastón.
Se on Daniel Shaw, Fiton serkku.
Hän istui takanani. Hän lensi ulos.
Aurinko laskee.
Lähdetään takaisin. -Ei.
Vähän matkaa enää.
Jos nämä olivat täällä, pyrstö ei voi olla kaukana.
DANIEL SHAW - IKÄ: 24
Keitä tuolla on?
Numa, Gustavo ja Maspons.
Eivät ottaneet mitään mukaan.
Lämpötila laskee tuolla 20 tai 30 astetta.
Yön tullen he jäätyvät kuoliaiksi.
Aurinko sulatti lumen, ja sitä on polviin asti.
Ei, tuonne!
Emme pääse eteenpäin, ja olemme yön ansassa.
Me jäädymme tänne!
Lyö minua!
Mitä kovemmin yrittää paeta, sitä kovemmin vuori iskee takaisin.
Gus, syö.
Numa…
Mitä te näitte siellä?
Numa. Kerro.
Vain lumisia vuoria.
Joka suunnassako?
Siinä kaikki niin kauas kuin näin.
Entä länteen?
Näitkö jääseinän taakse?
En. Sitä on mahdoton nähdä.
Chile on sen takana.
Sinne meidän pitää mennä.
Mutta sinun pitää syödä, Numa. Muuten et pääse Chileen.
Anna mennä.
Pureskelen sitä vain pari kolme kertaa.
Pakotan itseni nielemään.
Ensimmäistä kertaa mietin sitä kasvavaa mahdollisuutta,
että en enää palaa kotiin.
Mutta katson Nandoa ja tunnen toivoa.
Hän treenaa joka päivä yksi asia mielessään.
Että tuon vuoren takana ovat Chilen vihreät laaksot.
Kiipeäminen sille on itsemurhaa.
Mutta lähden hänen kanssaan.
17. PÄIVÄ MYRSKYN VIIDES PÄIVÄ
Vasco, käyn sinulle vastaamaan Kun päädyit riimin ostamaan
Nouse jaloillesi siis Kaikesta lumesta viis
Tuo oli julmaa, Bobby.
Oletko valmis, Carlitos? Nyt. -Selvä.
Meitä 27 tuskin mahtuu Kun kaikki tänne ahtautuu
Täällä on todella tukalaa Mutta kattohuoneistossa avaraa
Kun tämä tragedia etenee
Riippumatostani teidät näen Viitattoman sankariväen
Vaikka joskus olen menettää järkeni Te olette suurin lahja elämältäni
Vaikka kylmään koneessa kuollaan Coco nauttii, kun pitelen hänen jalkojaan
Mutta Coco, ei pidä tähän totuttautua Uruguayhin alkaa matkamme suuntautua
Hienoa! -Sinun vuorosi, Coquito.
Omani on vähän sentimentaalisempi.
Äitini syntymäpäivä oli 13. lokakuuta Pyydän vain yhtä, en mitään muuta
Että pääsen turvallisesti kotiin Ja ehdin seuraaviin juhliin
Hyvä, Coco.
Meillä on täällä ihmisiä Aivan täydellisiä
On myös niitäkin, joita voi sanoa tyhmiksi Eivät tiedä, kenet valittiin presidentiksi
Kamalan huono!
Selvä. -Ihan surkea.
Minä ainakin teen töitä. Toisin kuin eräät.
Tällä vuorella elämä mättää Haluan sen jo taakseni jättää
Mutta ensin haluan kuulla runoutta Pidättyvältä ystävältämme Numalta
Tällä kylmällä vuorenrinteellä Ei ole elämää edes hämähäkeillä
Tässä pakastimessa Kivikkoisissa vuorenrinteissä
Vuorenrinteissä…
Hyvä. Aplodit Numalle!
Hyvää työtä!
Apua!
Roy!
He ovat tuolla alla! -Minä olen täällä.
Tule! Kaivakaa.
Fito!
Tintín!
Pitäkää kiinni!
Pitäkää kiinni! He auttavat sinut ulos!
Coche, auta. -Vedä heidät ulos!
Kaiva!
Pitäkää kiinni!
Kaivakaa!
Apua!
Koeta kestää, Numa!
Numa, autan sinut ulos!
Pancho!
Coco!
Liliana on alla! Älkää astuko siihen! Liliana on alla, jumalan tähden!
Älkää astuko siihen. Liliana on siellä!
Kestä, Liliana! Älkää astuko siihen. Liliana on siellä!
Älkää astuko siihen! Vedän sinut ulos, kulta.
Täällä.
Vauhtia!
Coco!
Hengitä!
Hengitä.
Hengitä, kulta.
Hän ei hengitä.
Hengitä. -Hän ei hengitä!
Hengitä, kulta. -Pidä kiinni!
Hengitä.
Hengitä, kulta. Hengitä.
Mikä tuo ääni on?
Mitä tapahtuu?
Hyvä.
Tänne tulee ilmaa.
Tänne tulee happea. -Totta.
Ovatko kaikki kunnossa?
Arturo? -Olen elossa.
Javier myös. Liliana ei ole.
Vasco? -Täällä. Olen elossa.
Roberto täällä. Olen elossa.
Samoin, Moncho tässä. -Pedro Algorta täällä.
Diego?
Hän on kuollut, Fito. Samoin Roque.
Maspons kuoli. Nando tässä. Olen elossa. -Enrique ja Juan Carlos kuolivat.
Tintín! -Olen täällä.
Coco?
-Coco on kuollut. Täällä on Roy.
Entä Marcelo?
Marcelo? -Marcelo!
Marcelo! -Marcelo!
Marcelo? -Kapteeni!
Marcelo!
Marcelo jäi loukkuun.
Hän ei tuntenut kylmää, koska hän lakkasi tuntemasta.
On helpotus, ettei tunne mitään.
Olemme odottaneet tällaista hetkeä 17 päivää.
Rauhallista hetkeä.
Hiljaista hetkeä.
Paljonko päällämme on lunta? -Voi olla koko vuori.
Rukoilkaa kaikki!
Siunattu on kohtusi hedelmä, Jeesus…
Tänään on lokakuun 30. päivä. On syntymäpäiväni.
Minä täytän 25.
Tänään on vaikea olla ajattelematta kotia.
Jos näkyy valoa, emme ole kovin syvällä.
Kauanko olemme täällä jumissa? -Kunnes myrsky menee ohi.
18. PÄIVÄ KAKSI PÄIVÄÄ HAUDATTUNA
Nälkämme on sietämätön.
Strauchin serkut ovat tähän asti onnistuneet pitämään lihan lihana.
Nimettömänä.
Kasvottomana.
Täällä se ei ole mahdollista.
Kaverit. Ettekö aio tehdä mitään?
Roberto.
Meidän on syötävä selviytyäksemme.
Aiotteko luovuttaa nyt?
Kaiken kokemamme jälkeen?
Meidän pitää lähteä. En jää tänne.
Haluan ulos!
Mitä sinä haluat minusta? -Riittää, Numa!
Aukea nyt!
Lopeta, Numa!
Numa!
20. PÄIVÄ NELJÄ PÄIVÄÄ HAUDATTUNA
Taivas.
Näen taivaan.
Mene ensin, Moncho. Sinä olet pienempi. Mene.
Aurinko!
Tulkaa!
Pääsimme pois.
Hei! Mitä te näette?
Tyttöystäväsi Margarita on täällä, Álvaro. -Bikineissä!
Sanokaa, että minä tulen!
Me olemme elossa!
Olemme yhä täällä!
Lopeta!
Pullo.
Miten jalka voi?
Ei siinä ole mitään.
Vain viilto.
Säästä energiaasi, Numa.
Minulla tuskin on voimia.
Älä nyt, Arturo.
Älä menetä uskoa.
Minulla on nyt enemmän uskoa kuin ikinä.
Oletko nyt joku alttaripoika?
Älä naura minulle.
Mutta minä en usko…
Anna anteeksi, Numa.
…sinun Jumalaasi.
Koska se Jumala kertoo, mitä tehdä kotona,
mutta ei, mitä tehdä vuorilla.
Sitä, mitä täällä tapahtuu ei voi nähdä entisillä silmillä.
Numa.
Tämä on taivaani.
Minä uskon toiseen Jumalaan.
Uskon Jumalaan, joka on Roberton päässä,
kun hän hoitaa haavojani.
Jumalaan, joka Nandolla on jaloissaan,
kun hän jatkaa kävelyään, tuli mitä tuli.
Uskon Danielin käsiin,
kun hän leikkaa lihaa.
Ja Fitoon, kun hän antaa lihan -
kertomatta, kenelle ystävistämme se kuului.
Jotta voimme syödä sen ilman,
että muistamme heidän silmiään.
Uskon siihen Jumalaan.
Uskon Robertoon.
Nandoon.
Danieliin.
Fitoon.
Ja kuolleisiin ystäviimme.
Sinä olet filosofi, Arturo.
Alttaripoika ja filosofi.
Hyvä!
Meidän pitää lähteä.
Katsokaa aurinkoa.
Pitää odottaa.
Mitä? -Pitää valmistautua.
Entä jos tulee myrsky?
Pitää odottaa lämpimämpää.
Emme voi viettää yhtään yötä ulkona. Sano se hänelle, Numa.
Lumi alkaa sulaa 15. marraskuuta. Alkaa lämmetä. Myrskyriski on pienempi.
Kaksi viikkoa odottamista. -Ei, vaan valmistelua.
Ilman suunnitelmaa lähteminen ei ole auttanut meitä.
Emme edes tiedä, kuinka paljon matkaa on.
Hei!
Me tarvitsemme apua.
Onko kiva istuskella? -Mennään.
Tule, tule. -Tule avuksi.
Onko kaikki hyvin?
Ottakaa nuo levyt.
Tässä. Mennään.
Tarvitsetko apua?
34. PÄIVÄ SUOJASÄÄ ALKAA
Auta minua, Roberto. Auta, Numa.
Tue hänen päätään. Hitaasti.
Nosta hänet ylös.
Hitaasti.
Ei hätää, Arturo. Selvä.
Vedä hänen paitansa hitaasti ylös. Näin.
Arturo on hyvin sairas. Hänellä on ehkä kolme päivää aikaa.
Vascolla muutama enemmän.
Mitä mieltä olet? -Miten niin?
Enemmän vai vähemmän? -Mitä haluat, Gustavo?
Kerro minulle.
Mitä sinä haluat?
Olemme tehneet kaikkemme lääkäreinä, Roberto.
Meistä tulee lopulta haudankaivajia.
Tiedän, miten rankkaa se on, mutta sinulla on joukkueen vahvimmat jalat.
Kävele meidän muiden puolesta.
Syötä!
Syötä jo, Roberto!
Varovasti.
Tuonne. Siirretään hänet.
Selvä.
Lasketaan tähän.
Minä olen täällä. Hengitä kanssani.
Arturo Nogueiran keuhkot ovat täynnä nestettä.
Hän ei kestä.
Noin juuri.
Gustavo yrittää auttaa häntä.
Noin.
Arturon puolesta ei voi hengittää.
Noin juuri.
On yritettävä kaikkensa.
Meitä on neljä vapaaehtoista.
Suuntaamme kohti Argentiinaa. Puemme monta kerrosta.
36. PÄIVÄ RETKIKUNTA ITÄÄN, ARGENTIINAAN
Toivomme, että selviäisimme öistä ulkona.
Numa!
Oletko kunnossa?
Se on tulehtunut.
On mentävä takaisin. Emme voi kantaa Numaa.
Roberto. -Palaan yksin.
Kone ei ole kaukana.
Olen pahoillani.
Mitä tapahtui, Numa? Numa!
Mitä tapahtui? -Missä muut ovat?
Vastaa. Sano jotain, kamu!
Olet täällä luonamme. Mitä tapahtui?
Minun isäni!
Olemme täällä, Vasco. -Isä!
Katso minua. -Missä äitini on?
Katso minua. Isäsi on täällä.
Katso minua. Me olemme täällä.
Isä! Isä, tule tänne! -Lopeta.
Rauhallisesti.
Me olemme tässä.
Vasco.
Katso minua, Vasco. -Isä!
Kiitos. -Rafael… Rafael Echevarren.
Echavarren.
En ymmärrä, Javier.
Siitä hetkestä lähtien, kun törmäsimme, olen yrittänyt auttaa.
Olen aina yrittänyt -
tehdä oikein.
Ja nyt, kun jalkani on tällainen…
Olen hyödytön.
Mitä se kaikki merkitsee?
Arturo, Vasco ja kaikki muut kuolleet?
Liliana antoi kaikkensa. Aina.
Lumivyöryn aikana tunsin hänen ruumiinsa allani.
Olin vain muutaman senttimetrin pinnan alla,
joten sain pääni esille -
ja huusin niin kovaa kuin pystyin: "Kestä, Liliana!
Saan sinut ulos. Olen elossa."
Näin, kun he kävelivät hänen päällään. Joten huusin: "Älkää astuko siihen!
Älkää astuko siihen! Liliana on siellä alla!"
Hän ei pääsisi ulos, ellen minä pääsisi ensin.
En voinut liikkua, koska jalkani olivat hänen rintaansa vasten.
Jos olisin yrittänyt päästä ulos, olisin työntänyt häntä syvemmälle.
Mikä sen tarkoitus on, Numa?
Kun pääsimme Lilianaan käsiksi, hän oli kuollut.
Kun he jatkoivat ystäviemme kaivamista ylös,
yhtä kuollutta, toista elossa,
pitelin Lilianaa niin tiukasti kuin pystyin.
Tunsin rakkautta, jota en ollut ennen tuntenut.
Tajusin, että minulla oli tarkoitus.
Ottaa se rakkaus, jota pidin tiukasti rintaani vasten,
ja viedä se lapsilleni.
Hänen kuolemansa ei ollut turha.
Vammasi ei tee sinusta hyödytöntä.
Älä viitsi, Roy. Autatko minua?
Nando?
Kuulin, että olet laiskistunut. Nukut kaiket päivät. Miksi?
Sinun on treenattava. -Mitä teet täällä?
Et usko tätä.
Kävelimme itään pari kolme tuntia -
ja yhtäkkiä näimme koneen pyrstön kukkulan takana.
Emme olisi ikinä löytäneet sitä. Se sinkoutui eteenpäin.
Toiselle puolelle. Se oli uskomatonta.
Kaikkialla oli matkalaukkuja ja puhtaita takkeja.
Rommipulloja. Savukkeita.
Ja suklaata.
Odota. Älä syö käärettä.
Et saa määrätä, mitä syön ja mitä en syö.
Kas noin.
Olit oikeassa, Numa.
Vietimme yön ulkona. On ihme, että selvisimme.
Mutta me löysimme koneen akut.
Ne olivat pyrstössä.
On helpompi tuoda radio tänne.
Roy korjasi matkaradion, näitkö?
Roberto uskoo saavansa koneen radion kuntoon.
Lähdemme nyt takaisin.
Meidän täytyy yrittää.
Nando, Roberto ja Tintín lähtevät Royn mukaan pyrstölle.
Voisinpa mennä mukaan.
Roy on heikkona eikä usko radion toimivan.
Tule, Roy. Aika on vähissä.
Hän on kauhuissaan. Mutta hän tekee sen ryhmän puolesta.
Uskomatonta. -Hienoa, Roy.
1-C-6-0-1.
B… Ei tuota. Mikä se oli?
Yksi, seitsemän. Tämä.
Entä jos se ei toimi?
Mitä sitten?
Lähdemme taas liikkeelle.
Eikö, Roberto?
Länteen Chileen.
Hei!
Haloo?
Me olemme uruguaylaisia, jotka putosivat Andeille. Kuuletko?
Olemme täällä.
Haloo?
Joka kuluva päivä menetämme lisää jäljellä olevaa elämäämme.
Rauhallisesti.
Ruoka-annokset eivät riitä, joten revimme lihat irti luista.
Se, mikä ennen tuntui mahdottomalta, on nyt rutiinia.
Olemme lakanneet välittämästä.
Ota.
Tässä. Ota vähän.
Sinun on syötävä, Numa.
Ota puolet.
Et luovuta nyt. -En luovuta, Pancho.
Teen kuolemaa.
Ja minuun sattuu, kun en voi tehdä enemmän hyväksenne.
Lopeta tuo.
Ajattele itseäsi.
Itseänikö?
Katso nyt minua. Olen 25-vuotias, Pancho.
Koko elämä on edessäni. Minulla on vielä paljon tehtävää.
Haluan nähdä sisarukseni taas.
Haluan nähdä äitini ja isäni.
Haluan tanssia.
Et koskaan tanssi. -Tiedän.
Mutta nyt haluan sitä.
Haluan tehdä kaikkea, Pancho.
Haluan nauraa.
Haluan itkeä. -Itke sitten.
En voi. -Itke.
Itke vain.
Itke minun kanssani.
Miksi naurat?
Itke nyt kanssani.
Päästä se ulos.
Hyvä, pöhkö.
Hyvä.
Nando! Tule katsomaan.
Mikä se on? -Se on vesitiivis.
Voimme käyttää tätä, eikö? Se peitti putkia.
Onko sitä lisää? -On, paljon.
1-C.
Ei!
TÄNÄÄN, 29. MARRASKUUTA 1972
YLHÄÄLLÄ ON 17 ELOONJÄÄNYTTÄ
URUGUAYLAISESSA KONEESSA, JOKA SYÖKSYI VUORILLE
Mitä tapahtui?
Radio ei toiminut.
Löysimme tällaista kangasta.
Mitä se on? -Vedenpitävää kangasta.
Voimme tehdä liivin. -Ei liiviä, Tintín.
Makuupussin. -Sen avulla selviämme yöstä ulkona.
Kangasta on tarpeeksi.
Voisimme tehdä yhden ison. -Milloin lähdemme, Roberto?
Roberto.
Milloin?
Kun makuupussi on valmis.
On kulunut 58 päivää siitä,
kun Uruguayn ilmavoimien Fairchild 571 -kone katosi -
mukanaan 40 matkustajaa ja viisi miehistön jäsentä.
Kone oli tilattu kuljettamaan Old Christians -rugbyjoukkuetta -
ja heidän tovereitaan Chileen.
Ilmavoimat ovat valmistelleet C-47-lentokoneen,
joka jatkaa etsintöjä Andien vuoristossa.
Roberto, ei ole järkeä palata alkuun. -He sanoivat etsivänsä meitä.
Niin, ne idiootit, jotka lensivät ylitsemme näkemättä meitä.
He etsivät ruumiita. On kulunut kaksi kuukautta.
Kaksi kuukautta. Luuletko, että he yhä uskovat meidän olevan elossa?
Me olemme elossa. -Elossako?
Katsokaa nyt meitä.
Katsokaa häntä.
Onko tämä elämää?
Rukoileminen ei auta meitä täältä pois.
Aiotteko nukkua vuorilla tässä?
Mitä sinä teet, Roberto?
Lopeta! -Roberto.
Etkö pitänyt siitä?
Kaverit. Katsokaa tänne. Kuvausaika.
Tintín haluaa ottaa kuvia.
Ikään kuin hän ottaisi kuvia matkasta, jolta hän palaa kotiin.
Mietin, ketä varten kuvat ovat.
Meillekö?
Hymyile, hemmetti.
En elä nähdäkseni niitä.
Voimmehan me hymyillä.
Ehkä ne ovat perheillemme.
Tai muille, jotka ajattelevat meitä -
ja katsovat meistä menneisyydessä otettuja kuvia.
Katso kameraan, Carlos.
Kun he näkevät ne, elämme uudelleen heidän mielissään.
Koska he kysyvät itseltään samat kysymykset kuin me nyt.
"Mitä heille tapahtui?"
Mitä meille tapahtui?
Keitä me olimme vuorilla?
Nando.
Haluan sinun tietävän, että sinulla on lupa käyttää kehoani.
Älä tuollaisia puhu, Numa.
Tiedän, etten selviä täältä pois.
Älä sano noin.
Se on totuus.
Mutta ei se mitään.
Hyväksyn sen.
Olen valmis kaikkeen, mitä tapahtuu.
Me molemmat olemme.
Ja olen todella onnellinen, koska tiedän, että te kaikki selviätte.
Se tekee minut onnelliseksi, Nando.
Kiitos.
Minun nimeni on Numa.
Minä kuolin 11. joulukuuta 1972.
Nukkuessani.
SUUREMPAA RAKKAUTTA EI VOI OSOITTAA KUIN ETTÄ ANTAA HENKENSÄ YSTÄVIENSÄ PUOLESTA
Me lähdemme huomenna.
Te selviätte siitä. -Onnea matkaan, Roberto.
Kiitos. -Samoin.
Vielä yksi halaus.
Carlitos. -Niin?
Voit käyttää äitini ja Susyn ruumiita.
Hyvä!
-Tehkää se.
Paljon onnea. -Onnea matkaan!
Katsokaa molempiin suuntiin ennen ylitystä.
Älkää unohtako meitä.
Odotamme täällä. -Askel kerrallaan!
Hyvä, miehet!
61. PÄIVÄ RETKIKUNTA LÄNTEEN, CHILEEN
Nando!
Etsitään paikka makuupussille!
Pitää kiivetä korkeammalle!
Emme selviä huipulle asti!
Menen keskelle.
Katso, miten kaunista.
Harmi, että olemme kuoleman omia.
En palaa takaisin.
Andit eivät voi jatkua ikuisesti. Lumi loppuu jossain vaiheessa.
Meri on tuolla takana.
Niinhän sinä sanot. -Katso, missä olemme.
Kaiken kiipeämisen jälkeen. Kaikki on jalkojemme juuressa.
Pitää vain ylittää tämä laakso. Ei se voi kauan kestää.
Kymmenen päivää? 12?
Meillä on vain viikoksi ruokaa.
Mitä sinä haluat tehdä?
Käveletkö kanssani -
vai odotatko koneessa?
Pyydät minua kuolemaan kanssasi. -Pyydän sinua mukaani.
Katso tuonne. Näetkö nuo kaksi huippua?
Keskellä. Ne ovat kuin rinnat.
Siellä ei ole lunta.
Näetkö? Tuolla on Chile.
Näetkö?
Näen.
Kiitos.
Olkaa varovaisia.
Nando ja Roberto jatkavat länteen.
Päätimme, että tulen takaisin, jotta heille riittää ruokaa.
Ylhäältä näkee alempia huippuja.
Ruskeita.
Siellä ei ole lunta.
Pojat pärjäävät kyllä. Ruokaa riittää kymmeneksi päiväksi.
Mikään ei pysäytä heitä.
Laakso.
Roberto!
Nando!
Hei!
Hei! Auttakaa meitä!
Olemme pudonneesta lentokoneesta.
Hei! -Hirveä nälkä!
ILMAVOIMIEN PELASTUSPALVELU
OLEN LENTOKONEESTA
"Olen lentokoneesta, joka putosi vuorille. Olen uruguaylainen.
Olemme kävelleet kymmenen päivää.
Koneessa on jäljellä 14 loukkaantunutta.
Meidän pitää päästä pois, emmekä tiedä miten."
Puhelu San Fernandosta.
"Meillä ei ole ruokaa. Me olemme heikkoja.
Milloin meidät pelastetaan?
Emme pysty edes kävelemään. Missä me olemme?"
Keskeytämme lähetyksen kertoaksemme lisätietoja jutusta,
josta puhuimme hetki sitten.
Olemme saaneet kahden nuoren eloonjääneen nimet -
Andeille 71 päivää sitten syöksyneen uruguaylaiskoneen törmäyksestä.
He ovat Roberto Canessa ja Fernando Parrado.
CHILEN ILMAVOIMAT
71. PÄIVÄ 22. JOULUKUUTA 1972
Anna se.
Näyttää hyvältä.
ÁLVARO
Mitä teemme näiden kanssa?
DANIEL SHAW URIOSTE
Kerron täällä olevien poikien nimet.
Kuuletko minua?
Toista jokainen nimi kahdesti.
Jokainen nimi kahdesti.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, poikani.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Tuolla he ovat!
Tuolla he kaikki ovat!
Kaikki!
Me lähdemme kotiin!
Tule, Javier. Mennään!
Liiku, Roy! Nouse ylös!
Tule, Gustavo!
Jätä se tänne.
Mitä? -Emme voi ottaa enempää painoa.
Tule!
Tule, Gustavo! -En lähde ilman matkalaukkua.
Sisään! Mihin te menette?
Hyvä on, antaa tulla.
Sisään!
Mennään. Sisään!
Hyppää kyytiin.
22. joulukuuta 1972 16 eloonjäänyttä palasi Andeilta.
Tänään ääneni kantaa heidän sanansa.
Se kertoo, miten me kaikki teimme osamme.
Tämä on meidän tarinamme.
Äiti.
Ihme toteutui.
Mitä tarkoitat ihmeellä, äiti? -Se on ihme.
Mikä ihme?
SAN JUAN DE DIOSIN SAIRAALA
Kotiinpaluu on hämmentävä.
Mitä väkijoukko tekee täällä?
Kaikki haluavat lähelle ystäviäni, koskettaa ja kuulla yksityiskohtia.
"Mitä vuorilla tapahtui?"
Hyvä!
Toimittajat kyselevät kameroineen ja mikrofoneineen.
Lääkärit kyselevät kokeineen ja instrumentteineen.
Mitä he näkevät?
Likaiset vaatteet pelottavat.
Luurankomaiset ruumiit ovat auringon polttamia.
Pinttynyt lika heidän ihollaan.
Nando!
Sanomalehdet kirjoittavat Andien sankareista.
Niistä, jotka palasivat kuolemasta tapaamaan isänsä,
äitinsä…
Näytät vanhalta mieheltä.
…tyttöystävänsä -
ja lapsensa.
He eivät kuitenkaan tunne itseään sankareiksi.
He olivat kuolleita niin kuin me.
Ja vain he saivat palata kotiin.
Ja kun he muistavat meidät,
he kysyvät itseltään: "Miksemme palanneet yhdessä?
Mitä se kaikki tarkoittaa?"
Te voitte antaa sille merkityksen.
Te kaikki olette vastaus.
Pitäkää yhä huolta toisistanne.
Ja kertokaa kaikille, mitä teimme vuorilla.
LUMEN YHDISTÄMÄT
PERUSTUU PABLO VIERCIN KIRJAAN "LA SOCIEDAD DE LA NIEVE"
Tekstitys: Marko Pohjanrinne