Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
În data de 13 octombrie 1972,
un avion uruguayan s-a prăbușit în Munții Anzi.
La bordul său erau 40 de pasageri și cinci membri ai echipajului.
Unii o numesc o tragedie.
Alții, un miracol.
Ce s-a întâmplat de fapt?
Ce se întâmplă când toți te-au abandonat?
Când nu ai haine și te stingi de frig?
Când nu ai mâncare și te stingi de foame?
Răspunsul se află în munți.
Îl vom afla privind în trecut, deși știm cât de nestatornice sunt amintirile.
MONTEVIDEO, URUGUAY OCTOMBRIE 1972
Haideți! Bagați-vă!
Haideți, Old Christians! Vom reuși!
- Luați-o! - Haideți!
Haideți!
Haideți, Old Christians!
- Haideți, Christians! - Haideți!
Să ne băgăm!
Haideți!
Nu vă lăsați!
Hai, Roberto!
Pasă la Nando!
Roberto, pasează!
- Pasă la Nando! - Hai, Roberto!
Pasează! Roberto, pasează mingea!
Paseaz-o!
Învață să pasezi!
Nu puteam. Patru erau în fața ta.
- Puteai, dar n-ai vrut. - Nu gândi, ci, fă!
- Ai putea face mai bine? - Cum să nu?
- Ultima oară am câștigat grație mie. - Grație ție?
Iar acum, că lucrurile nu merg bine…
Gata! Ce e așa amuzant? Oare să fie modul în care am jucat azi?
Roberto, ai încredere în mine, nu?
Când spun: „pasează mingea”, e un ordin, nu o sugestie. Da?
La fel e și când spun că excursia trebuie plătită azi.
Jumătate de avion e încă gol. Daniel, vin verii tăi?
- Da! Venim patru. - Pentru grupul meu!
- N-ai găsit un plic, Coco? - Nu.
Altcineva?
Gastón, amicii tăi vin?
- Da, i-am convins să vină. - Pe toți?
Da! Mai am de convins doar unul.
Din cer s-a auzit: „Tu ești Fiul Meu preaiubit.”
„Îndată, Duhul a mânat pe Isus în pustie,
unde a stat patruzeci de zile, fiind ispitit de Satana.”
„Dacă ești Fiul lui Dumnezeu, poruncește ca pietrele acestea să se facă pâini.
Ca răspuns, Isus i-a zis: „Este scris: «Omul nu trăiește numai cu pâine,
ci cu orice cuvânt…»”
Pancho!
„Luați, mâncați, acesta este Trupul Meu…”
Pancho! Vreau să ajungă la Numa.
Moartea Ta o vestim, Doamne, și învierea Ta o mărturisim,
până când vei veni, Doamne Isuse Cristoase!
Ia-o, Alfredo!
Hei! Vino aici!
Dă-i-o lui Pancho! Cel de colo.
Mulțumesc!
Numa!
Mă scuzați! Puteți să-i dați asta?
De la Gastón.
VINO ÎN CHILE, OMULE!
Muncitori și studenți Mână în mână, stăm uniți!
Examenul de final e pe 20.
- N-am timp. - Va fi amânat două săptămâni.
- Privește în jur! - Nu e vorba doar de facultate.
- Nu sunt pasionat de rugbi. - N-are legătură cu asta.
Zbor la Santiago cu 45 de dolari. Vei găsi o ofertă mai bună?
- Niciodată! - Nici într-o mie de ani!
Fii atent aici!
Am numerele tuturor fetelor pe care le-am întâlnit acolo.
- Graciela… - Frumoasă foc.
- Silvia… - Elegantă.
- Beatriz… - O adevărată bombă.
- Nélida… - Nu ea!
Glumești? E superbă.
Te-a lăsat în lacrimi pe străzile din Montevideo!
- Ajunge, omule! - Haide!
Ai grijă de ea! Să n-o vadă Gastón!
Bine? Haideți! Să mai bem un rând!
Nu mai aduce vorba de situația cu Nélida! Nu te privește.
Te rog, nu mă lăsa singur cu idioții ăștia doi!
Nu așa mă vei convinge.
Vrei un motiv bun ca să vii?
- Da. - Fiindcă-mi doresc.
În câteva luni vei absolvi și vei intra în câmpul muncii.
Vei fi cel mai bun avocat din Montevideo. Ne vei face mândri.
Dar nu ne vom mai vedea.
Ar putea fi ultima noastră călătorie împreună.
Încerci să mă faci să plâng?
Muncitori și studenți Mână în mână, stăm uniți!
Bună seara!
Hai aici! Bun băiat!
Champ!
Ce zici?
Să mergem?
Este joi, ora opt dimineața în Montevideo.
Nesimțitule!
Sunt Berch Rupenian. Ascultați Impactos la Radio Independencia.
Va fi vreme însorită și plăcută în acest weekend prelungit de patru zile,
ca să vă puteți distra bine.
Haide, Panchito!
O zi bună!
Mulțumesc!
Numa!
Ce mai faci?
Salut!
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero!
Felipe Maquirriain!
Francisco Abal! Pancho!
Pa!
Să fiți cuminți!
Spuneți-i: „Pa!” mamei!
- Distracție plăcută! - Pa! Vă iubesc.
Unu! Doi!
- Zâmbește, Javier! - Trei!
- Am făcut-o. - Bine!
Excelent!
Să mergem!
Ai auzit un clic?
- Da! - Perfect!
Mă numesc Numa Turcatti.
Am 24 de ani.
Privind în jur, nu recunosc pe nimeni…
dar nu mă simt străin de ei.
Majoritatea sunt tineri, ca mine,
și crescuți cu iubire
în case aproape de mare.
Pentru unii dintre ei,
e prima dată când călătoresc departe de casă.
Haide, Carlitos! Așază-te! Haide!
UN VAPOR S-A SCUFUNDAT APROAPE DE LITORALUL DIN MONTEVIDEO
Coco, uită-te aici!
A ieșit bine.
I-o trimitem verișoarei lui Diego.
- I-o înrămezi, Diego! - Mersi!
Dieguito!
Haide, Panchito! Vreau să câștig.
Ai o mână grozavă.
Verișoara ta…
Hopa!
Văd că-și arată colții astăzi.
E lanțul muntos, nu?
Chiar trage către sol orice zboară pe deasupra lui?
Da.
E adevărat.
Când aerul cald dinspre Argentina
lovește aerul rece al muntelui, apare un efect de aspirație.
Cred că glumești.
Nu glumesc. Tocmai asta cauzează turbulențele.
Dar noi am găsit o soluție.
Uite!
Acesta e lanțul muntos.
Noi trebuie să ajungem de aici, aici, dar nu zburăm în linie dreaptă.
Ar fi frumos dacă am putea. Lanțul muntos e imens.
Ca urmare, zburăm spre sud,
unde există o trecătoare mai joasă,
pe unde traversăm în Chile. Deasupra Curicó-ului, o luăm spre nord,
și, zece minute mai târziu, aterizăm la Santiago.
Pasageri, cuplați-vă centurile de siguranță!
- Aterizăm în curând la Santiago. - Fă cărțile! Revin.
Bună ziua, doamnelor și domnilor! Sunt Carlos Páez, căpitanul aeronavei.
Puneți-vă centurile, ca să nu vi se piardă cadavrele în Anzi!
- Recomandați linia aeriană prietenilor! - Vă rog frumos!
Așezați-vă!
Așezați-vă, vă rog!
Carlitos!
Gata! Puneți-vă centurile!
Mutați-vă pe locurile din față! Am nevoie de spațiul acesta. Haideți!
Ce e? Vă e frică?
Ai grijă, Javier!
Nando! Pune-ți centura de siguranță!
Așezați-vă!
Nando!
- Susy! - Rămâneți așezați!
Forțează motoarele!
Tatăl nostru, care ești în ceruri…
Preasfântă Marie…
Gastón!
Dă-mi mâna!
Roberto!
Sunt aici jos!
Eduardo!
Marcelo.
Da, prietene, eu sunt. Sunt aici.
Nu! Gata cu morțile!
Nu mai muriți! Nu vreau să mai moară nimeni!
Sprijină-l de perete!
Nu așa! Ridicați-l!
Păstrează-ți calmul! Liniștește-te! Respiră!
Uită-te în ochii mei! Sunt student la Medicină.
Mă cheamă Roberto. Pe tine?
- Álvaro. - Și mai cum?
Álvaro Mangino.
Pilotul e în viață!
Ajutați-mă!
Pilotul e în viață!
Haide, Gustavo! La trei! Unu, doi, trei!
Pe aici!
ZIUA 1 13 OCTOMBRIE 1972
Piloții trăiesc! Dați-l jos!
Nu se aprind nici măcar becurile. Nimic.
Spune-mi cum funcționează radioul!
Unde să apăs?
Alo! Avionul s-a prăbușit în munți. Suntem din Uruguay.
Ne-am prăbușit în munți! Mă aude cineva? Funcționează?
Am trecut de Curicó.
Poftim?
Am trecut de Curicó.
Ce e Curicó?
Repetă! Nu înțeleg.
- Ajutor! - Să mergem!
Aici!
Domnul să fie cu voi!
Noaptea ne-a luat prin surprindere.
Temperatura scade cu 30 de grade în doar câteva minute.
Supraviețuitorii prăbușirii vor muri de frig.
Ne-am ghemuit laolaltă cum am putut,
supraviețuitorii și morții deopotrivă.
Mă duc acasă.
Pașaportul! Dați-mi pașaportul!
Ține-mă strâns de mână!
Așa am petrecut acea noapte…
Nu dormiți! Altfel, veți îngheța!
Răniții țipă de durere.
Vino aici!
Restul, de spaimă.
Dă-mi drumul! Mamă!
Mamă!
Ia-mă în brațe!
Strânge-mă tare, Pancho!
Ajutor!
Am supraviețuit, Pancho.
Îmi dai și mie una?
Știi unde suntem?
Nu încă.
Marcelo! Au murit Pancho Abal și Martínez Lamas
și doamna care țipa ieri.
Gastón a căzut când s-a rupt coada.
La fel și vărul meu Daniel.
La fel și Guido și Alexis.
Nando e pe moarte.
Sora lui e în stare gravă.
Nu avem spațiu pentru răniți.
Vom face loc în avion.
Vom scoate scaunele, ca să fie loc pentru toată lumea.
Hai, băieți!
Grija răniților e prioritară.
Să-i punem în partea asta, unde bate soarele.
Vom face tot ce ne stă în putere pentru ei.
- Platero! - Da?
Pune într-o valiză tot ce pare util!
Vezi dacă e mâncare în bagaje!
Orice. Pune totul într-o singură valiză!
Poftim, Bobby!
Ce facem cu morții?
Îi vom așeza acolo,
mai la o parte. Doar până primim ajutor.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO, 50 DE ANI GRAZIELA GUMILA DE MARIANI, 43 DE ANI
DANTE LAGURARA, 41 DE ANI
ESTHER HORTA DE NICOLA, 40 DE ANI FRANCISCO NICOLA, 40 DE ANI
JULIO FERRADÁS, 39 DE ANI JULIO MARTÍNEZ LAMAS, 24 DE ANI
FELIPE MAQUIRRIAIN, 22 DE ANI FRANCISCO "PANCHO" ABAL, 21 DE ANI
FERNANDO VÁZQUEZ, 20 DE ANI CARLOS VALETA, 18 ANI
Mai vrei?
Trebuie să ne țină.
Ajutor!
ZIUA 2 14 OCTOMBRIE 1972
Nu alea!
Nu. Nu avem nimic mai mare? Aia!
- Nu! Nu-l atinge! - Roy!
Căutați haine, îmbrăcăminte, geci!
Bine. Poftim!
Ia-o pe asta!
Căutați haine sau orice poate fi îmbrăcat!
Coco, ia-o pe asta! E mai mare.
- Oare câți vor muri în seara asta? - Nu va muri nimeni, Carlitos.
Îți promit!
Poftim! Umple golurile, ca să nu intre frigul!
Marcelo!
Vor veni după noi.
Mâine.
Fito Strauch nu e la fel de optimist ca Marcelo.
Fiind un om cu bun simț, nu vrea să contrazică liderul,
dar nu-i place deloc ce vede.
Supraviețuirea e imposibilă aici.
Ființele vii n-au ce căuta aici.
ZIUA 3 15 OCTOMBRIE 1972
Nando!
Nu! Nando, nu te…
Nu aud ce spui.
Ce s-a întâmplat?
Ne-am prăbușit în munți.
Unde e sora mea?
Unde e Susy?
E acolo. Se odihnește.
Unde e mama?
A murit, Nando.
- Pa, tată! - Ne vedem luni! Ai grijă de ele!
Așa voi face.
Fii liniștit!
- De cât timp ne-am prăbușit? - De trei zile.
Ne-a văzut cineva?
Dă-mi-o! Bun! Mersi!
Au legănat aripile! Ne-au văzut!
- Ne-au văzut! - S-au legănat!
Mulțumesc!
Știți ce aș mânca acum? Un chivito de la Bar Arocena.
Un chivito cu de toate.
- O friptură milanesa de la La Mascota. - Da!
- Cu ou prăjit. - Și cartofi pai.
- Fac o milanesa bună. - Cea mai bună.
Incredibilă! Și porția e atât de mare!
Cu cartofi pai și șuncă.
- Șuncă. - Hei!
De ce n-au aruncat mâncare din avion?
N-ar avea sens.
S-ar afunda în zăpadă.
Nici n-am vedea-o.
Aduceți răniții aici!
Ușurel! Aveți grijă la picioare! O să-ți fie mai bine acolo, Arturo.
Anzii sunt masivi.
Trebuie să organizeze căutarea pe zone.
Ieri au fost aici. I-am văzut zburând deasupra.
Azi i-am auzit, dar nu i-am văzut.
- Deci caută în altă zonă. - Înseamnă că nu ne-au văzut.
Vor veni.
- Să ne păstrăm credința vie! - Crezi că te va salva?
Nu le spuneți nimic celor mai tineri!
Le va face praf moralul.
Voi sunteți cei mai mari, deci aveți o responsabilitate.
Ne vor găsi.
- Nu putem să continuăm așa. - Cât vom rezista?
- Știi de regula celor trei? - Nu.
Reziști trei minute fără aer, trei zile fără apă și trei săptămâni fără mâncare.
Trei săptămâni? Au trecut doar trei zile și sunt lihnit.
E din cauza frigului și a altitudinii. Ardem de trei-patru ori mai multe calorii.
Roque ne-a spus despre baterii.
Erau în coada avionului.
Cred că ar trebui să mergem acolo
unde a căzut, să le găsim și să facem radioul să meargă.
Trebuie să urcăm!
- Zăpada e încă tare! - Numa!
Nu te exercita!
Nu vreau să fiu nevoit să te car.
Fito!
Ce e?
Nu se vede avionul.
Nu ne-ar vedea și dacă ar zbura deasupra.
Să ne întoarcem!
Nu mâncasem ca lumea de șase zile.
În seara dinainte, terminasem proviziile:
ultimii biscuiți sărați.
Nu mai aveam nimic.
Carlitos mi-a spus în secret…
că crede că Nando o ia razna.
Aseară i-a spus că nu are de gând să moară de foame…
Nu voi muri de foame.
- …și că va mânca chiar și cadavrele. - Mănânc cadavrele.
I-am spus că nu avem de ales.
Trebuie să supraviețuim, iar pentru asta…
trebuie să mâncăm.
Marcelo!
Nu vine nimeni.
Murim de foame.
- Ne uscăm pe picioare. - Șapte zile și nopți fără mâncare.
Nimic. Dacă nu mâncăm ceva, vom muri cu toții.
Ce să mâncăm?
Ai înnebunit, Roberto, iar nebunia ta se va răspândi la restul.
Afară avem mâncare.
Proteine, energia calorică necesară.
- E nefiresc să continuăm așa! - Roberto!
Are dreptate. E o chestiune de supraviețuire.
Dacă ne salvează peste două zile? Nu mai putem rezista?
- Știi ce se întâmplă când nu mănânci? - Roberto!
Corpul, ca o plantă, se usucă. La fel și creierul. Nu poți gândi, Marcelo.
- Urina mea e neagră. - Și a mea e.
Dacă facem asta…
ce vom păți? Ne va ierta Dumnezeu?
Va înțelege că facem asta ca să supraviețuim.
Nu amestecați religia în asta!
Îmi pare rău, Marcelo!
- Soarta ne-a adus aici. - Nu. Ghinionul.
- E doar carne. - Sunt cei dragi.
Cum tai un trup de om? Cine ar fi capabil să facă asta?
Eu aș fi capabil.
O voi face eu.
Și eu.
Eu refuz să mănânc.
Nu putem să facem asta.
Ar fi legal să facem asta?
Nu vom merge la închisoare?
- E ca și cum și-ar dona organele. - Poftim?
Pentru donarea de organe e nevoie de consimțământul persoanei.
Marcelo, e un sacrilegiu.
Nu putem face nimic cu un trup fără consimțământul persoanei.
- Trebuie să mâncăm. - Nu avem acest drept.
N-am dreptul să rămân în viață?
Cine-mi va lua acest drept?
Susy!
Susy! Respiră!
Susana!
Haide, Susana! Nu!
Gustavo!
Gustavo, te rog, ajută-mă!
Susana!
- Ajută-mă, te rog! - Ce e?
- Nu respiră! Nu știu. - Apuc-o de picioare! Eu îi țin capul.
Roberto! Nu mai respiră, Roberto.
- Roberto, ajută-o! - Adu-o aici!
Ajută-mă, Gus! Haide!
- Nu respiră! - Susy!
Coco Nicolich le-a scris părinților săi.
„Dragă mamă și tată,
Au trecut opt zile de la prăbușirea avionului.
Suntem într-un loc frumos,
complet înconjurat de munți. E un lac înghețat în depărtare,
care se va dezgheța când se va încălzi.
Toți suntem bine.
În acest moment, suntem 27 de supraviețuitori.
Azi a murit sora lui Nando Parrado.
Mi-e tare dor de voi.
Mă rog încontinuu Lui Dumnezeu
să-mi permită să vă revăd.”
Locul ăsta e un cimitir.
Refuz să rămân aici.
Mă doare stomacul!
Știu, Moncho, dar, calmează-te!
Nu pot să respir!
Uită-te la mine, Moncho! Respiră!
- Nu mai vreau… - Respiră!
- Nu pot să respir… - Ba da, poți. Respiră!
Trebuie să ies de aici! Mă sufoc!
Nu poți pleca acum, Moncho. Uită-te la mine! Calmează-te!
- Nu vreau să mor! - Nu vei muri.
- Nu vreau să mor aici! - Nu vei muri, Moncho!
ZIUA 9 21 OCTOMBRIE 1972
Dacă mor, vă dau permisiunea să-mi mâncați trupul…
ca să rămâneți în viață.
Și eu îmi dau consimțământul!
Și eu.
Și eu îmi dau acordul.
Tatăl nostru care ești în ceruri! Sfințească-se numele Tău!
Vie împărăția Ta! Facă-se voia Ta!
Îmi pare rău!
Îmi pare rău, Marcelo!
Iartă-mă, Marcelo!
Îmi pare rău!
- Nu avem de ales. - Îmi pare rău, Marcelo!
Nu mă privi așa, Coche!
Te privesc ca întotdeauna, Daniel.
Verii Strauch se ocupă de partea cea mai îngrozitoare,
cea de care fug toți.
Fito alege cadavrele
pe care le vor tăia pe ascuns…
departe de privirile noastre…
ca aceia care mănâncă să nu-și piardă mințile.
Hei!
- Ce e? - Am găsit ceva!
E un radio în ea!
- A intrat apă în el. - Haide, Roy! Repară-l!
Noi, cei care nu mâncăm, privim cerul…
și așteptăm un semn.
Stânga sau dreapta?
Mai sus, Coco!
Pentru asta, ne-ar trebui mai mult fir și un stâlp de care să-l legăm.
Ține-l acolo!
Puțin mai la stânga!
Încă puțin!
Nu așa de mult! Puțin mai la dreapta!
Acolo!
Puțin mai la stânga!
Mai sus, Coco!
Ai grijă la fir!
Poftim!
Ce e aia?
E mai ușor de mâncat împreună cu zăpadă.
Nu, mersi. Voi rezista și fără.
Trebuie să mănânci, Numa.
E nefiresc, Pancho.
Nu!
Ascultați El Espectador. Vă aducem informații de ultimă oră.
S-au încheiat căutările pentru avionul uruguayan
prăbușit în Anzi cu echipa de rugbi Old Christians la bord.
Conform protocolului, în aceste zece zile s-au efectuat 66 de misiuni de căutare,
cu 17 avioane ale forțelor aeriene chiliene
și cu avioane ale forțelor aeriene uruguayene și argentiniene, fără rezultat.
Căutarea va fi reluată anul viitor,
când dezghețul va face să fie vizibile
rămășițele avionului prăbușit.
Serviciul de salvare ne-a informat
că nu s-au găsit supraviețuitori după niciuna dintre cele 34 de prăbușiri
care au avut loc în Anzi.
Ne vom întoarce după o pauză publicitară.
Pentru că sunt făcute din piese de calitate,
în culori și cu modele frumoase!
Trei modele care se pot personaliza!
Bicicletas Victoria, biciclete de calitate superioară.
M-am înșelat.
V-am cerut să așteptați degeaba.
Permiteți-mi să vă cer acum…
să mâncați!
Nu ne-au rămas decât viețile,
și trebuie să le apărăm cu orice preț.
Am mers să căutăm coada avionului.
Am pornit fără să anunțăm, fără un plan.
Aveam nevoie de baterii ca să alimentăm radioul.
Mai este acolo!
Sunt aici, Gastón.
E Daniel Shaw, vărul lui Fito. Era în spatele meu. A căzut din avion.
- Apune soarele. Trebuie să ne întoarcem. - Nu!
Încă puțin!
Am găsit toate astea. Coada nu poate fi departe.
Cine a urcat?
Numa, Gustavo și Maspons.
Nu s-au echipat. Temperatura de acolo e cu 20-30 de grade mai scăzută decât aici.
La noapte, vor îngheța.
Soarele topise zăpada. Ne afundam până la genunchi.
Nu! Pe acolo!
Abia puteam înainta, iar noaptea ne-a curmat avansul.
Vom muri de frig!
Lovește-mă!
Cu cât te zbați mai mult să scapi,
cu atât ești pedepsit mai aspru.
Gus, mănâncă!
Spune-mi, Numa!
Ce ați văzut de sus?
Numa!
Spune-mi!
Doar munți înzăpeziți.
În toate direcțiile?
Cât cuprindeai cu ochii.
Și spre vest?
- Se vede dincolo de peretele de gheață? - Nu.
Nu se vede dincolo.
În spatele lui e Chile.
Acolo trebuie să mergem.
Trebuie să mănânci, altfel nu vei trăi să vezi Chile.
Haide!
Nu mestec decât de două sau de trei ori…
și mă forțez să înghit.
Pentru prima dată, mă gândesc la posibilitatea tot mai palpabilă
că nu voi supraviețui.
Dar Nando îmi dă speranță.
Se antrenează zilnic, mânat de convingerea
că dincolo de acel munte se întind văile verzi ale Chile-ului.
Urcarea muntelui e sinucidere…
dar voi merge cu el.
ZIUA 17 A CINCEA ZI DE FURTUNĂ
Uite, Vasco, o să-ți răspund!
Fiindcă rima ta e o împrumutare
Du-te și fă o plimbare la răcoare!
Ești prea dur, Bobby.
- Carlitos! E rândul tău! - Hei!
Noi 27 abia încăpem Oare ce să însemne?
Cât noi ca sardelele stăm Sus, la lux, ei stau lesne
Pe măsură ce tragedia se desfășoară
Din hamac văd bravi eroi fără pelerină
Și deși uneori, furia mă împresoară
E un dar de la viața de înțelepciune plină
Deși murim de frig în acest avion
Cu picioarele la mine, Coco e baron
Dar, Coco, nu te obișnui cu astă faptă!
Mergem în Uruguay, unde ne așteaptă!
- Frumos! - E rândul tău, Coquito.
Rima mea e mai sentimentală.
Pe 13 octombrie a fost ziua mamei
Și-I cer Domnului doar asta!
S-ajung teafăr la ușa casei
- Ca la următoarea să fim laolaltă! - Frumos!
Bravo, Coco!
- Frumos! - Avem oameni trași la perfecție
Dar mai sunt și alții fără direcție
A căror minte nu cuprinde Cine e președinte
Asta a fost nasoală!
- Bine. - Groaznică!
Măcar eu muncesc, nu ca alții.
Aici, pe munte, totul e foarte intens
Aș vreau să fug de aici ca o puma
Dar mai întâi vreau să aud un vers De la tăcutul nostru prieten Numa
Pe acest munte rece și înghețat
Unde până și păianjenii au degerat
În frigiderul ăsta
Cu pante reci și vârfuri stâncoase
De pe munte…
Bine. Aplauze pentru Numa!
Bravo!
Ajutor!
Roy!
- Sunt îngropați sub zăpadă! - Sunt aici!
Haideți! Săpați!
Fito!
Tintín!
Rezistați!
Rezistați! Vă vor scoate de-acolo!
- Coche, ajutor! - Scoateți-i!
Săpați! Repede!
Rezistați!
Săpați!
Ajutor, vă rog!
Rezistă, Numa!
Numa, te scot eu!
Pancho!
Coco!
Liliana e dedesubt! Nu călcați!
Liliana e acolo, sub zăpadă, pentru Dumnezeu!
Dumnezeule! Nu călcați acolo! Liliana e acolo!
Liliana, rezistă! Nu călcați acolo! Liliana e dedesubt!
Nu călcați acolo! Te scot imediat, scumpo!
Aici!
Haide, Coco!
Coco!
Respiră!
Respiră, scumpo!
Nu respiră!
- Respiră! - Nu respiră!
- Respiră, draga mea! - Nu te da bătut!
Respiră!
Respiră, scumpa mea!
Ce e zgomotul ăsta?
Ce se întâmplă?
Haideți!
Intră aer pe aici.
- Avem oxigen. - Da.
Toată lumea e bine?
- Arturo! - Sunt în viață.
Și Javier e. Liliana nu mai e.
- Vasco! - Aici! Am scăpat!
Sunt Roberto! Am scăpat!
- Sunt Moncho! Sunt viu! - Și eu. Sunt Pedro Algorta.
Diego!
E mort, Fito.
- La fel și Roque. - Maspons a murit.
- Aici Nando! - Enrique și Juan Carlos au murit.
- Tintín, ești viu? - Da!
Coco!
- Coco! - Coco a murit. Sunt Roy.
Și Marcelo?
- Marcelo! - Marcelo!
- Marcelo? - Căpitane!
Marcelo!
Marcelo era sub zăpadă.
Nu mai simțea frigul. Nu mai simțea nimic…
iar asta era o binecuvântare.
Așteptam asta de 17 zile:
un moment de calm…
o clipă de liniște.
- Câtă zăpadă e deasupra noastră? - Ar putea fi tot muntele.
Rugați-vă, vă rog!
Și binecuvântat e pruncul tău, Isus.
Azi e 30 octombrie.
E ziua mea de naștere.
Împlinesc 25 de ani.
Azi mi-e greu să nu mă gândesc la acasă.
Intră lumină, deci nu suntem îngropați adânc.
Cât vom mai sta aici?
Până trece furtuna.
ZIUA 18 A DOUA ZI ÎNGROPAȚI SUB ZĂPADĂ
Foamea e insuportabilă.
Până acum, verii Strauch au reușit să ne ofere carne lipsită de identitate.
Fără nume.
Fără chip.
Dar asta a devenit imposibil.
Băieți? N-aveți de gând să faceți nimic?
Roberto.
Dacă nu mâncăm, murim.
Vreți să vă dați bătuți?
După ce am trecut prin atâtea?
Trebuie să scăpăm de aici! Nu rămân aici!
Vreau să ies!
Ce vrei de la mine?
Ajunge, Numa!
Haide!
Încetează, Numa!
Numa!
ZIUA 20 A PATRA ZI ÎNGROPAȚI SUB ZĂPADĂ
Văd cerul.
Se vede cerul!
Moncho, ieși tu primul! Ești mai subțire. Haide!
Soarele!
Veniți!
Am supraviețuit.
Hei! Ce vedeți?
- O vedem pe Margarita, iubita ta, Álvaro! - În bikini!
Spune-i că vin acum!
Suntem în viață!
Suntem încă aici!
Termină, omule!
Dați-mi sticla!
Cum ți-e piciorul?
Nu e grav.
E doar o tăietură.
Conservă-ți energia, Numa!
Și eu abia mai rezist.
Nu spune asta, Arturo!
Nu pierde speranța!
Am mai multă credință acum ca niciodată.
Ai devenit religios?
Să nu râzi!
Credința mea nu e…
Iartă-mă, Numa!
…în Dumnezeul tău.
Acel Dumnezeu
îmi spune ce să fac acasă…
dar nu și ce să fac în munți.
Nu pot privi situația asta
din perspectiva mea de odinioară.
Numa.
Acesta e raiul meu.
Și am ajuns să cred în alt zeu.
Cred
în zeul care e în mintea lui Roberto
când îmi tratează rănile.
Cel care-l împinge pe Nando
să umble neobosit, orice ar fi.
Cel care e în mâinile lui Daniel
când acesta taie carnea…
și în Fito, când ne-o împarte,
fără să ne spună din al cui trup e,
ca să putem să o mâncăm…
fără să ne amintim de chipul lor.
Acesta e zeul în care cred…
cel care e în Roberto,
în Nando…
în Daniel,
în Fito…
și-n prietenii noștri morți.
Ai stofă de filozof, Arturo.
Un filozof religios.
Haide, omule!
- Haideți! - Trebuie să mergem.
- Priviți soarele! - Trebuie să așteptăm.
- Ce anume? - Trebuie să ne pregătim.
Dacă mai vine o furtună?
Să așteptăm să se încălzească! N-am supraviețui unei nopți afară.
- Spune-i și tu, Numa! - Dezghețul începe în 15 noiembrie.
Se va încălzi și scade riscul de furtuni.
- Două săptămâni de așteptat degeaba. - Ba nu. De pregătire.
Știm că nu facem nimic dacă ne aventurăm fără un plan.
Nu știm ce distanță vom avea de parcurs.
Hei!
Ajutați-ne!
- Stați comod acolo? - Veniți la muncă!
- Haide! - Veniți să ajutați!
- E totul bine? - Apucați plăcile alea!
Poftim! La treabă!
Să te ajut?
ZIUA 34 ÎNCEPE DEZGHEȚUL
Ajută-mă, Roberto! Și tu, Numa!
Țineți-i capul! Ridicați-l încet!
Ridicați-l! Haideți!
Încet de tot!
E în regulă, Arturo. Așa!
Ridicați-i încet cămașa! Așa!
Arturo e grav bolnav.
Va mai trăi trei zile. Vasco, poate ceva mai mult.
Tu ce crezi?
Cu privire la?
- Cât timp au? - Ce mă întrebi de fapt?
Spune-mi!
Ce vrei?
Ca doctori, am făcut tot ce am putut, Roberto.
În cele din urmă, vom deveni gropari.
Știu că e greu, dar, din toată echipa, tu ai cele mai puternice picioare.
Trebuie să te duci pentru noi.
Pasează!
Roberto, pasează!
Ușurel!
Să-l mutăm acolo!
Bun!
Să-l întindem aici!
Sunt aici. Respiră deodată cu mine, Arturo! Haide!
Plămânii lui Arturo sunt plini de lichid.
Nu mai rezistă.
Așa!
Gustavo încearcă să-l ajute…
Așa!
…dar nu putem respira pentru el.
Așa! Bravo!
Trebuie să încercăm.
Suntem patru voluntari.
Pornim către Argentina.
Purtăm mai multe straturi pentru a supraviețui noaptea afară.
ZIUA 36 EXPEDIȚIA CĂTRE EST, ARGENTINA
Numa!
Numa, ai pățit ceva?
S-a infectat.
Să ne întoarcem!
Nu-l vom putea căra.
- Roberto! - Mă întorc de unul singur.
Avionul e aproape.
Îmi pare rău.
Ce s-a întâmplat, Numa? Numa!
- Ce e? - Unde sunt ceilalți?
Răspunde, Numa! Spune ceva!
Ești aici. Ești cu noi. Ce s-a întâmplat?
Tată!
- Suntem aici, Vasco. - Tată!
- Ușurel! Uită-te la mine! - Mama?
Uită-te la mine! Tatăl tău e aici.
Uită-te la mine! Suntem alături de tine.
- Tată! Tată, vino aici! - Liniștește-te!
Ușurel!
Suntem aici.
Vasco.
- Uită-te la mine! - Tată!
- Mulțumesc! - Rafael! Rafael Echevarren!
Echavarren!
Nu înțeleg, Javier.
Am făcut tot ce mi-a sta în putere din clipa în care ne-am prăbușit.
Am încercat mereu…
să fac doar bine.
Iar acum, cu piciorul rănit…
nu pot să fac nimic.
Ce sens au toate astea?
Ce sens au morțile lui Arturo, Vasco și ale celorlalți?
Liliana nu s-a dat bătută nici măcar o clipă.
În timpul avalanșei, îi simțeam corpul, îngropat în zăpadă. Era chiar sub mine.
Eu, fiind la doar câțiva centimetri sub zăpadă,
am reușit să-mi scot capul la suprafață
și am strigat cât am putut de tare:
„Liliana, rezistă! Te scot imediat, scumpo! Am supraviețuit!”
I-am văzut călcând peste ea,
așa că am strigat: „Nu călcați acolo!
Nu călcați acolo! Liliana e dedesubt!”
Trebuiau să mă dezgroape pe mine ca să ajungă la ea.
Nu mă puteam mișca fiindcă eram cu picioarele pe pieptul ei.
Dacă m-aș fi zbătut să ies, aș fi împins-o mai adânc în zăpadă.
Ce sens să desprind din asta, Numa?
Pe când am ajuns la ea, Liliana murise.
În timp ce restul continuau să ne dezgroape prietenii, morți și vii,
am strâns-o în brațe pe Liliana cu toată forța pe care o aveam în mine,
și am simțit o iubire cum nu mai simțisem niciodată.
Atunci am realizat că trebuie să rezist,
ca acea iubire pe care o simțeam strângând-o în brațe pe Liliana
să ajungă înapoi la copiii mei.
Ea nu a murit în zadar.
Rana aceea nu te face inutil.
Nici vorbă! Haide, Roy! Mă ajuți?
Nando?
Am auzit că ai devenit leneș
și că dormi toată ziua. De ce?
- Trebuie să te antrenezi. - Ce cauți aici?
N-o să crezi.
Am mers spre est timp de două sau trei ore
și am dat de coada avionului în spatele unui dâmb.
N-am fi găsit-o mergând altfel.
A fost catapultată înainte,
în direcția opusă.
E un miracol.
Am găsit multe valize cu haine curate în ele,
sticle de rom,
țigări…
și ciocolată.
Stai! Nu mânca și ambalajul!
Îmi dai lecții despre ce e considerat aliment?
Poftim!
Ai avut dreptate, Numa.
Am petrecut o singură noapte afară și e un miracol că am supraviețuit.
Dar am găsit bateriile avionului.
Erau în coadă.
Ar fi mai ușor să aducem radioul aici.
Roy a reparat radioul portabil.
Roberto crede că poate repara radioul avionului.
Ne întoarcem acolo.
Trebuie să încercăm.
Nando, Roberto și Tintín îl conduc pe Roy la coada avionului.
Aș vrea să pot să merg cu ei.
Roy e slăbit și nu crede că radioul va funcționa.
Haide, Roy! În curând va veni noaptea.
E înfricoșat,
dar își riscă viața pentru grup.
- Incredibil! - Bravo, Roy!
1-C-6-0-1.
B… Nu acela! Care era?
- Unu, șapte. Ăsta e. - Șapte.
Dacă nu merge radioul?
Ce ne facem atunci?
Vom porni iar la drum.
Nu, Roberto?
Spre vest, către Chile.
Alo!
Suntem uruguayenii care s-au prăbușit în Anzi. Mă auziți?
Am supraviețuit!
Alo!
Viețile noastre se sting cu fiecare zi care trece.
Ușurel!
Rațiile nu ne mai ajung. Curățăm complet carnea de pe oase.
Ceea ce era cândva de neconceput,
acum a devenit rutină.
Și nu ne mai pasă de implicații.
Haide!
Poftim! Mănâncă!
Trebuie să mănânci.
Ia jumătate!
Nu te da bătut acum!
Nu mă dau bătut, Pancho.
Sunt pe moarte.
Mă doare că nu pot…
să fac mai mult pentru voi.
Nu fi prostuț!
Gândește-te la tine!
Să mă gândesc la mine?
Uită-te la mine!
Am 25 de ani, Pancho.
Am toată viața în față. Mai vreau să fac atâtea lucruri!
Vreau să-mi revăd frații și surorile.
Vreau să-i văd pe mama și pe tata.
Vreau să dansez.
- Nu dansezi niciodată. - Știu.
Dar acum vreau.
Vreau o viață plină, Pancho.
Vreau să râd.
- Vreau să plâng. - Atunci, plânge!
- Nu pot. - Plânge!
Hai! Plânge!
Plânge cu mine!
De ce râzi?
Plânge cu mine! Hai!
Descarcă-te!
Hai, prostuțule!
Plânge!
Nando! Vino să vezi ce-am găsit!
- Ce e? - E material impermeabil.
Ne va fi util, nu?
Era în jurul țevilor.
- Mai este? - Da. Destul de mult.
Unu-C.
Nu!
AZI, 29 NOIEMBRIE 1972,
MAI SUNT 17 SUPRAVIEȚUITORI
ÎN AVIONUL URUGUAYAN CARE S-A PRĂBUȘIT ÎN MUNȚI
Ce s-a întâmplat?
Radioul n-a putut fi reparat.
Am găsit niște stofă.
- Ce fel de stofă e? - E impermeabilă.
- Putem face o vestă. - Nu o vestă, Tintín.
- Un sac de dormit. - Am supraviețui unei nopți afară.
Avem destul material
ca să facem unul mare.
Când plecăm, Roberto?
Roberto!
Când?
Când sacul de dormit e gata.
Au trecut 58 de zile de la dispariția
avionului Fairchild 571 al forțelor uruguayene, cu 40 de pasageri
și cinci membri ai echipajului la bord.
Acesta transporta echipa de rugbi Old Christians și pe tovarășii lor
către Chile.
Forțele aeriene au pregătit un avion C-47
care va relua căutarea în Munții Anzi.
Roberto, n-are rost să pornim iar la drum.
Au zis că ne vor căuta.
Da. Cei care au zburat deasupra noastră și nu ne-au văzut.
Caută cadavre.
- Suntem aici de două luni. - De două luni, Roberto.
Crezi că se așteaptă să fim în viață?
- Păi, suntem în viață. - În viață? Uită-te în ce hal suntem!
Uitați-vă la el!
- Asta numești tu viață? - Rugăciunile nu ne vor salva.
Aveți de gând să dormiți pe munte în ăsta?
Ce faci, Roberto?
- Termină! - Roberto!
Nu-ți plăcea ideea?
Băieți!
Ochii la mine! Facem poze.
Tintín insistă să facem poze…
de parcă asta va fi o călătorie din care se va întoarce.
Mă întreb pentru cine le face.
Pentru noi?
Zâmbește! Ce naiba?
Nu voi trăi ca să le văd.
Hai! Încă mai putem să zâmbim.
Poate sunt pentru familiile noastre.
Sau pentru cei care se vor gândi la noi,
privind pozele cu noi din trecut.
Carlos, ochii la cameră!
Când le vor vedea, vom trăi din nou, în gândurile lor,
când își vor pune aceleași întrebări pe care ni le punem noi acum:
„Ce au pățit?”
Ce am pățit?
Cine am devenit în munți?
Nando!
Vreau să știi că vă dau permisiunea să-mi consumați trupul.
Nu spune asta, Numa!
Știu că nu voi supraviețui.
Nu spune asta!
E doar adevărul.
L-am acceptat.
M-am împăcat cu gândul.
Sunt pregătit pentru orice va fi.
Amândoi suntem.
Iar gândul că veți supraviețui
mă umple de o bucurie fără margini.
Mă face atât de fericit, Nando!
Mulțumesc!
Mă numesc Numa.
Am murit pe 11 decembrie 1972…
în somn.
NU ESTE MAI MARE DRAGOSTE DECÂT SĂ-ȘI DEA CINEVA VIAȚA PENTRU PRIETENII SĂI.
Mâine pornim.
Poți s-o faci!
Baftă, Roberto!
- Mulțumesc! - Și ție!
Încă o îmbrățișare!
Carlitos!
Ce e?
Puteți consuma trupurile mamei și a lui Susy. Bine?
Haideți!
- Haideți, băieți! - La drum!
- Multă baftă! - Mult noroc!
Uitați-vă în ambele părți înainte să traversați!
Să nu uitați de noi!
- Vom fi aici, așteptând! - Pas după pas!
La drum, băieți!
ZIUA 61 EXPEDIȚIA CĂTRE VEST, CHILE
Nando!
Să găsim un loc pentru sacul de dormit!
Trebuie să mai urcăm puțin!
Nu vom ajunge în vârf!
Mă pun la mijloc.
E un peisaj superb.
Dar e o condamnare la moarte.
Nu mă voi întoarce.
Anzii nu se întind la nesfârșit. Zăpada trebuie să se termine undeva.
Încolo e oceanul.
- Dincolo de munți. - Uită-te unde suntem!
Uită-te ce sus am urcat!
De acum va fi mai ușor.
Trebuie să traversăm valea. Cât de mult ne-ar putea lua?
Cam 10-12 zile?
Avem mâncare pentru o săptămână.
Ce alegi să faci?
Vii cu mine…
sau aștepți la avion?
Îmi ceri să mor cu tine.
Nu. Îți cer să-mi fii alături.
Uită-te acolo! Vezi acele două piscuri?
Cele care arată ca niște sâni.
Acolo nu este zăpadă.
Vezi unde zic? Acolo e deja Chile.
Vezi unde zic?
Da.
Mulțumesc!
Aveți grijă de voi!
Nando și Roberto continuă călătoria spre vest.
Am decis să mă întorc, ca să le țină mai mult timp mâncarea.
De sus se vedeau piscuri mai joase, de culoare maronie.
Acolo se termină zăpada.
Băieții vor reuși să ajungă acolo. Au mâncare pentru zece zile.
Nimic nu-i poate opri.
Urmează o vale.
Roberto!
Nando!
Domnule!
Ajutați-ne, vă rog!
Ne-am prăbușit în munți!
- Domnule! - Suntem lihniți!
SERVICIUL DE SALVARE AERIAN
SUNT DINTR-UN AVION
„Sunt dintr-un avion prăbușit în munți.
Sunt uruguayan.
Umblăm de zece zile.
Mai sunt 14 oameni răniți în avion.
Trebuie să continuăm drumul, dar nu știm cum.”
Apel din San Fernando!
„Nu avem mâncare.
Suntem slăbiți.
- Când vom fi salvați?” - „Când vom fi salvați?”
„Vă rog! Abia ne mai țin picioarele. Unde ne aflăm?”
Întrerupem această transmisiune pentru a vă oferi noi detalii
legate de subiectul anterior.
Știm numele celor doi tineri care au supraviețuit
în urma prăbușirii în Anzi a unui avion uruguayan acum 71 de zile.
Aceștia sunt Roberto Canessa și Fernando Parrado!
FORȚELE AERIENE CHILIENE
ZIUA 71 22 DECEMBRIE 1972
Dă-mi-o și mie!
Arăți bine.
Ce să facem cu toate astea?
Îți voi transmite numele supraviețuitorilor.
Mă auzi?
Repetă fiecare nume, te rog!
Spune fiecare nume de două ori!
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, fiul meu.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Uite-i!
Au supraviețuit toți!
Sunt toți!
Mergem acasă!
Haide, Javier! Să mergem!
Haide, Roy! Ridică-te!
Haide, Gustavo!
Las-o! Venim după ea!
- Cum adică? - Suntem la limita de greutate!
Haide!
- Hai, Gustavo! - Nu! Nu plec fără valiză!
Urcă! Unde vă duceți?
Bine! Adu-o cu tine!
Urcă!
Să mergem! Urcă!
Sus cu voi!
În data de 22 decembrie, 16 supraviețuitori s-au întors din Anzi.
Azi, vocea mea spune povestea…
rolului vital jucat de fiecare pasager.
Ascultați!
Mamă!
E un miracol!
- Cum adică, mamă? - E un miracol.
Ce miracol?
SPITALUL SAN JUAN DE DIOS
Primirea e copleșitoare.
Ce e cu mulțimea asta aici?
Toți se apropie de prietenii mei, să-i atingă, să audă detalii.
„Ce s-a întâmplat în munți?”
Victorie!
Jurnaliștii le pun întrebări cu camere și microfoane la îndemână.
Doctorii îi examinează cu testele și instrumentele lor.
Ce văd aceștia?
Îi îngrozesc hainele lor murdare…
corpurile lor scheletice, arse de soare…
pielea lor murdară.
Nando!
Ziarele scriu despre eroii din Anzi…
întorși din pragul morții pentru a se reîntâlni cu tații…
mamele…
Arăți ca un bătrânel.
…iubitele…
și copiii lor.
Însă ei nu simt că sunt eroi.
Sunt conștienți că erau sortiți pierzaniei,
dar, totuși, s-au întors acasă.
Când își amintesc de noi,
se întreabă: „De ce nu ne-am întors cu toții?
Ce sens a avut totul?”
Fiecare va trebui să-și răspundă.
Răspunsul e în voi, prieteni.
Să aveți grijă unul de altul…
și să povestiți lumii cum am supraviețuit în munți!
SOCIETATEA ZĂPEZII
BAZAT PE LA SOCIEDAD DE LA NIEVE, DE PABLO VIERCI
Subtitrarea: Oana-Meda Pop