Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"ЕЛ РЕЙ" ХАННА АЙНБИНДЪР
КАЛИФОРНИЯ ХА-ХА-ХА !
ХАНА АЙНБИНДЪР: "НЕЩАТА ТРЯБВА ДА МИНАТ ПО РЕДА СИ"
Може да седнете.
Някои комици започват шоуто си
с нещо от сорта на:
"Позволете ми да разкажа нещо за себе си".
Ще чуете моята версия на тази фраза.
Мама ме е родила на 42 г.
Преди да достигне тази възраст, била...
заета.
Мама изкарваше парите вкъщи.
Беше с 12 г. по-възрастна от баща ми
и отказваше
официално да се омъжи за него.
Какво означава за мен да си жена?
Означава да бъдеш мъж.
Когато си лягахме, мама ни целуваше по два пъти.
Един път за вечерта и...
един, за да навакса за другия ден, защото нямаше да е вкъщи.
Лос Анджелис, не се тревожете!
Бях отгледана от истинската си майка.
Мадре реал.
Глория Лопез Кабрера.
Тя ме научи на всичко, което знам.
И затова, когато си изгоря ръката, вместо "ох",
казвам "ай".
Но нека се върнем по-назад.
Годината е 1995. Мама и татко са искали момче.
Генните инженери изчислили
генетичния материал на баща ми
и отстранили спермата с женските хромозоми ХХ.
Но останал един.
След девет месеца на мама момченцето се появи като момиченце.
Напомняне на родителите ми, че ако искат да се правят на Господ,
първо трябва да се справят със самия дявол.
Хората ме питат дали е трудно да бъдеш жена комик
сред толкова много мъже.
Отвръщам им: "Скъпи, това не е първото ми шибано родео".
Да започваме.
Някой взимал ли е ДМТ?
Добре.
За тези от вас, които не знаят,
ДМТ е халюциноген,
който се освобождава в мозъците ни
в момента на смъртта.
Дори и да не Го харесвате,
все пак браво на Господ, че ни е напръскал с това нещо
и е казал: "За съжаление, вие, човешки същества,
вие, пичове, трябва в крайна сметка...
да умрете.
Но...
преди това...
трябва да си изживеете скапания живот".
Аз лично вече не взимам много наркотици.
Пушех лосанджелиска висококачествена марихуана
над четири пъти дневно по време на жизненото развитие на мозъка ми.
И аз съм това, което учените и лекарите
определят в някои статии и медицински списания като...
"развалина".
Приятели се опитваха се да ме накарат да вземам с тях гъби и ЛСД.
Казваха,
че ще ми разширят мирогледа.
Веднъж се загледах в една паяжина
с уловени в нея капки дъждовна вода и гледах толкова дълго,
че закъснях час и 45 мин. за работа.
Шефката ми каза: "Хана, това не е приемливо.
От теб очаквах повече".
Отвърнах: "Г-цe Валдез...
Кой ви каза да правите това?
Работим в кафе
в елитната тъпня на Западен Холивуд.
В това заведение имам една цел.
Повдигам самочувствието на другите баристи.
Аз съм комик, скъпа.
Нито повече, нито по-малко.
Искаш да бъда навреме
или искаш да спра Виктория,
преди да е убила третата героиня в шоуто по телевизия CW?
На второ място,
и най-важното...
Паяжината е много повече от хабитат на паяка.
Тя е произведение на природата, механизъм за смърт,
проектирана е да убива.
Но какво се беше хванало в нея?
Вода, основата на живота.
Погледнах през паяжината и видях как слънцето свети през едно листо.
Накара го да увехне, да падне мъртво на земята, където по ирония,
ако дървото не беше пораснало,
същото това слънце, нямаше да причини смъртта на листото.
Ако взема ЛСД, няма да се върна.
Когато умра, а аз така планирам, смятам да даря
тялото си за науката и така ще изучат резултата
от употребата на наркотици.
Но най-вече, ако трябва да бъда честна,
онези зубъри заслужават да видят нещо невероятно красиво,
самата гола плът поне веднъж. Нали така?
Пушех тази трева, за да намаля ефекта на 40-те мг "Адерaл",
който взимах всеки ден в продължение на шест години.
Много съм развълнувана.
Хора, невродивергентността ни превзема!
Сега е модерно да имаш дефицит на вниманието и хиперактивност.
Идва армията на дефицита!
Най-лошата.
Всеки навива будилника си за следобед, вместо за сутринта.
Пропускат проклетата битка.
Сержантите викат: "Червеи!
За какво ви говорех?".
Ето какво мисля аз.
Масовото предписване на стимуланти на основата на амфетамин,
целящи да увеличат производителността при капитализма, кара хората да мислят,
че всеки е с дефицит на вниманието и хиперактивност.
A в действителност повечето хора си мразят работата
и трябва да се надрусат, за да я вършат.
И... Когато...
И когато имате дефицит на вниманието и хиперактивност,
всички ще ви кажат, че трябва
да медитирате.
Така ще получите някакъв ментален контрол.
Но понеже имам този дефицит,
винаги, когато се опитвам да медитирам,
в мозъка ми се чува нещо такова.
Затова не медитирам.
Миналата седмица терапевтката ми, при която ходя от 15 г.,
ми предложи да опитам хипноза.
Нещо не ви впечатлих.
Няма проблем.
Всичко е наред.
Ще пробвам пак.
Ще перифразирам.
Имам силата да го направя.
Ще пробвам. Ето.
И така миналата седмица...
след 15 години
посещения при медицинско лице,
ми беше предложено да отида
при магьосница.
Тя щяла да ме омае.
Ще поясня.
Хипнотизирането не би трябвало да струва пари.
Само една ексцентрична услуга.
Ще се приготвя да платя, а хипнотизаторката ще каже:
"Не, дете мое, не искам пари.
Трябва да занесеш едно прасе на върха на планината и да му дадеш да пие
от потока. Прави го всеки ден по залез слънце
до пълнолуние.
Или паричен превод. Беше дълга година."
Питам кое е приложението за превода.
Отвръща: "То е името ми".
Тогава питам как се казва. И тя... ами всъщност...
Достатъчно говорих за мен.
Нека кажа нещо за вас.
Искам да чуя аплодисменти от тези от вас,
които наистина смятат, че са добри хора.
Това са твърде много хора.
Присъединявам се към тези, които не ръкопляскаха.
Аз...
За себе си знам, че не съм добър човек.
Добра съм на теория.
Например...
Аз съм веган, карам Тойота "Приус", гласувах за Бърни Сандърс.
Три пъти.
Но не правя нито едно от тези неща, защото имам добро сърце.
Да не би да мислите, че съм веган, защото ми пука за живота
на невинните безсловесни животни, които колят всеки ден?
Не.
Веган съм, защото искам да намаля
риска ми от заболяване от рак.
Но няма да се откажа да дишам лепило.
Нали не мислите, че карам "Приус", защото мисля за околната среда?
45 кинта за целия резервоар!
Пари!
Може би мислите, че гласувах за Бърни, защото смятам, че е на точното място
в историята от началото на политическата си кариера
и президентството на Сандърс ще помогне
на най-пренебрегнатите и нуждаещи се американци!
Ще им даде парите на злите корпорации? Не!
Гласувах за него, защото беше с най-хубавото тяло.
Бърни Сандърс! Обичам този луд пич.
Праща ми циркулярни имейли.
Заглавията на имейлите са абсолютно недопустими.
Бърни ми писа миналата седмица. Заглавието беше:
"Хана, това не е добре".
Казах си:
"Да, знаем".
През 1949 г. един мъж на име Алфред Стерферъд
написва статия за щатския департамент по земеделие.
В нея предлага на градските и селски озеленители да садят дървета
само от мъжкия вариант.
Твърди, че женските
отделят тежки семена и плодове и улиците стават неприятни.
И, разбира се, през 1949 г. в Америка казали:
"Не искаме тези гнусни дървета
да си изхвърлят менструацията по тротоарите!
Отврат!"
Речено-сторено.
Ако искате вярвайте, но през 1949 г. в градовете из цялата страна
били засадени предимно мъжки дървета.
Тогава броят на хората със сезонни алергии
бил 15 милиона.
Днес този брой се е качил на 230 милиона.
На никого алергията му не е по-лоша...
от моята.
Алергична съм към цветен прашец, прах, глутен, млечни продукти, животни с козина,
пера, трева, камъни, плодове, медицински контраст, амоксицилин
и червена боя номер 40.
А както бившият ми казва, и към докосване от мъж.
Сега...
Всички знаем, че дърветата филтрират токсичните химикали от въздуха чрез порите
в листата си и отделят чист въздух.
Но днес съм ви събрала, за да обсъдим...
къде отиват химикалите, които дърветата абсорбират?
Ами...
Ако бяхме засадили женски дървета,
които не произвеждат цветен прашец
изобщо...
Мълчание сред публиката.
Да!
Химикалите биха отишли в семената,
които падат от дърветата и отиват в канавката.
Но тъй като е трябвало да засаждаме
шибаните мъжки дървета,
познайте къде са отишли химикалите,
които дърветата абсорбират?
В цветния прашец.
Искате ли да ми кажете нещо за токсичната мъжественост?
Щом излезете от тази врата, ще дишате като в капсула на перилен препарат.
Но не съм от онези хора, които говорят за проблем, без да предложат решение.
Мисля, че в случая е съвсем ясно.
Лека нощ! Не. Представяте ли си?
Трябва да убием всички тези дървета.
Не говоря за дърветата в природата. Не!
Нямам тях в предвид.
Те работят по законите на сложна система, а сега нямам време за нея.
"Не, Хана, моля те. Кажи ни." Добре.
Дърветата в дивата природа живеят в ботанически комунизъм.
Разпространяват хранителни вещества чрез корените си
в зависимост от нуждите на всяко дърво.
Дърветата тук ще предупредят други дървета на километри разстояние
за хищници и те ще започнат да изпускат
субстанция, която ще направи кората им горчива.
Вярно е, че изпращат съобщения.
Подземни известия.
Дърветата имат достъп до език.
Докато вие спите през нощта,
аз стоя будна.
Дърветата в природата са едно сложно общество, направлявано
от силата на майките-дървета, и ние трябва да ги пазим.
Но тия градски тъпанари
за какво ли си говорят?
Всички са мъже.
Може би звучи като епизод от подкаста на Джо Роган.
Убийте ги!
И пчелите работят след работно време.
Видях една, че опрашва цвете в 11:45 вечерта.
Казах й да приключва работа. Много се труди.
Господи, пчелите са жалки.
"Трябва да работим за кралицата."
Тя изобщо не мисли за вас.
Да опазим пчелите?
Да, от царския многоженец тиранин.
Още 15 минути от това.
Но не, наистина, трябва да опазим пчелите.
Ако няма пчели...
няма да има реколта.
Без реколта...
няма храна.
Без храна...
Ще сме слаби!
Не!
Трябва да ги пазим.
Но ги убиват.
Най-вече климатичните промени убиват пчелите.
Не ми е приятно да го кажа, но това е истината.
Климатът се променя.
Няма скоро да се случи.
Вече е в ход.
Тази вечер.
Всичко ще изчезне.
И човечеството...
Освен всеки в тази зала.
То е токсично,
като насилствен
съпруг.
Климатичните промени са като планетата Земя,
която разбира стойността си...
и иска развод.
Искате ли да знаете какво мисля като приятелка?
Браво на нея.
Представям си планетата Земя
на 11-ия етаж на блок в Ню Йорк
как хвърля лайната на човечеството през прозореца.
Падат на тротоара като Мариса Томей в "Братовчед ми Вини".
И крещи: "4,5 милиона години съм вложила в това!
И какво? Мислите, че ще ме замърсите?
Няма да ме пазите, а после ще се преместите на друга планета ли?
Давайте!
На Марс ли искате да отидете?
Вървете!
Майната му на мръсника с цялата му стойност!
Която всъщност е нищо.
Не може да ви даде и половината от това, което аз ви дадох.
Даже няма вода.
Аз имам 71% вода и тя се повишава, заради вас, гадни копелета.
Готвя за вас.
Чистя.
Давам ви покрив над главата.
А вие с какво ми отвръщате?
А?
Двама бивши затворници чистят един ден плажа.
От 11:00 ч. до 15:00 ч. в събота.
Мамичката ви!"
Не се притеснявайте. Аз съм.
Това...
Това беше Земята.
Сега това...
е слънцето.
Това беше Земята.
Това е Слънцето.
"Не ме гледайте!"
Това беше Слънцето.
Сега...
Това...
е Луната.
"Здравейте.
Ох, сега ли ме забелязахте?
Наблюдавах ви.
Тук съм от 3 ч. следобед.
Кажете ми.
Какво е усещането да те стопли слънчева светлина?
Толкова ми е студено.
Кърви! Kърви!"
Получавам това усещане от нея.
Можете ли да повярвате, че ми напомня за нещо напълно несвързано със случая?
Ще споделя с вас един потиснат спомен, който току-що ми изплува.
Годината беше 2009. Денят ми започна като всеки друг.
Бях на 15 г.
Събудих се с отвратителна мигрена.
Взех "Адерал" с кафето ми, за да ми мине.
Отидох на училище, където на паркинга с едно друго хлапе пушихме трева.
Законното му име беше Ледженд Уотърс.
Дойде ми в час по английски, докато си седях.
Изведнъж...
Почувствах вдлъбнатата седалка
на чина ми пълна догоре
със загадъчна течност.
Започнах да мисля какво може да бъде.
Първия вариант,
малка нужда.
Не можеше да бъде това.
Щях да разбера.
Другата възможна течност, която тялото ми бе произвеждалo
до онзи момент,
бяха сълзи.
Бях взела толкова голяма доза "Адерал",
че подобна емоция не беше възможна
по това време.
Накрая погледнах долу и видях...
кръв.
Помислих си: "Мили боже...
може да е само едно нещо.
Черният ми дроб се разпада."
Помислих си, че е черният ми дроб.
По това време гледах "Д-р Хаус".
В този сериал винаги това беше проблемът.
Но не. Това беше всичко.
В зала пълна с хора бях сама.
Не можех да използвам телефона си,
за да пиша на приятелка, защото нямах телефон
и нямах приятелки.
Седях там
в локва от собствената си кръв.
Не помръдвах и не издавах никакъв звук
час и 45 мин, докато не отмине опасността.
Би звънецът.
Г-жа Дивър каза, че часът не свършва с биенето на звънеца.
"Приключва, когато ви освободя."
Каква пача.
Какво?
Звънецът би.
Накрая пусна учениците.
Всички се втурнаха навън, освен едно момиче, което остана,
за да попита нещо г-жа Дивър.
Приближи се към катедрата и ме скри от погледа й.
Така се измъкнах.
Плъзнах се като масло по препечена филия.
Изнизах се като 50-килограмово момиче,
покрито с кръв.
Но пред мен излезе нов проблем.
Бях навън в света, гола и уплашена като новоизлюпена игуана
на плаж, пълен с хищни змии, препречващи й пътя към океана.
И в моята свобода бях уязвима и отново сама.
Докато...
Род Шаян не се приближи до мен.
"Здрасти, приятелко. Какво става?"
Отвърнах: "Нищо. С теб какво става?"
Попита ме какво крия.
Аз го попитах: "Ти какво криеш?".
Завъртя ме и видя всичко.
Започна да се смее.
Аз започнах да се смея и да плача.
"Род, трябва да ми помогнеш."
Той спря да се смее.
Свали си суичъра.
Върза го на кръста ми.
Заведе ме до стаята на директора и ми помогна да се обадя на мама.
Сложи ме в колата, когато тя дойде.
Преди да тръгнем,
се наведе до прозореца
и направи така.
Отворих го.
Шегувам се.
Каза ми: "Не се притеснявай, приятелко, имам четири сестри.
Запаси се с шоколад.
Ще се видим утре."
И потупа колата отзад.
Сякаш бяхме контейнер, пълен със стока.
Веднъж в месеца...
в произволен момент...
и никога по едно и също време...
получавам силна болка в матката.
Вглеждам се в луната,
свалям човешката си кожа
и ставам звяр.
Дами, права ли съм?
В днешно време
по филмите и телевизията показват изгубила ума си жена
и мъж я пита: "В цикъл ли си?".
И тя го изритва през стъклената врата.
Това е нейно право.
Но като говоря за себе си...
винаги...
веднъж в месеца...
съм на ръба
да убия току-що избран депутат
в стил убийство-самоубийство.
И после някой се появява в живота ми
с добро сърце и ми казва:
"Ей, Хана...
Как си?
Абсолютно...
Ние просто... Няколко... Притесняваме се за теб.
Говорихме си и се тревожим за теб.
Какво става? Какво се случва с теб?
Защото... чухме нещо...
Не е проблем, но някои неща,
които правиш и казваш, ни плашат.
Просто ние... Между другото, това е диалог.
Искаме да те питаме как си, но...
Има ли възможност ти... просто знам,
че има цикъл
с няколко фази.
Между другото, искам да греша.
Нали ме разбираш?
Искам...
Надявам се... Сега...
Искам да изясня
ти да не си...
в цикъл?"
Разберете. През цялото време, когато това лице говори с мен, аз съм дивачка.
Шибана...
Като Бенедикт Къмбърбач, който снима движенията в "Хобит".
Питат ме: "В цикъл ли си?" И аз...
"Може и така да е. Благодаря.
Беше страхотно. Наистина ми помогна.
Ти...
Измъкна ме от дъното на кладенеца.
За малко да направя нещо лошо.
Благодаря за това."
И понеже задаваме въпроси.
Разбира се, имаме диалог.
"Знаеш ли дали вече изпратен колет може да се спре?"
"Вашингтон, какво става? Кажете ми?"
Не, че се хваля, но след шоуто при мен идват хора
и винаги казват едно и също нещо.
"Хана...
Толкова работиш. Как го правиш?
Сякаш при теб работата никога не свършва."
Казвам им, че е просто.
И си има причина.
Следната.
От 9 до 14-годишна бях звезда сред състезателните мажоретки.
Аплодисменти.
Не е нужно да го казвам,
но уважавам всеки един от вас.
Високо ценя собствениците на "Ел Рей".
Уважавам гражданите на най-великия град на планетата,
Лос Анджелис, Калифорния.
Но чуйте ме...
Нито един от вас, скапаняци,
няма да издържи и половин ден на тренировката на мажоретките.
Разбирате ли?
Ако упражненията не ви пречупят,
то психологическата война със сигурност ще го направи.
Мисля, че не разбирате.
Имах една съотборничка, казваше се Сюзан.
По време на състезание падна от пирамидата
и когато напусна сцената,
беше толкова ядосана, че отиде до една бетонна стена,
ритна я и си натроши крака.
Знаете ли къде работи сега?
В Пентагона.
Познайте кой плаща за отнетите шест точки на националните първенства?
Вероятно Либия.
На същото състезание едно друго момиче потрепна, докато беше във въздуха.
Това е отнемане на точки.
Втренчи се в треньора на първия ред
и започна да пикае
във въздуха.
От страх.
Да говорим ли за мажоретките, чиято работа не е спорт?
Прави сте.
Не е спорт.
Те са секта към военните на Съединените щати.
Мислите ли, че искам да се занимавам с това?
Че желанието ми е да правя стендъп комедия?
Колко жалко.
Бях шампион.
Вкусих от славата.
Мажоретството развали тялото ми.
Когато се наведа, коленете ми щракат като зарове на комарджия.
Заболява ли ви, като го чуете?
Аз съм само на 28 г.
Бисексуална съм.
Не ми звучи познато.
Твърдя, че над 90%
от комиците излизат на сцената и говорят предимно
за разликата между мъжете и жените.
Но на колко от тях
всъщност им е известна тя?
Аз върша тежката работа.
Правя проучвания.
Събирам информация.
Рискувам живота си.
И сега съм тук, за да ви кажа, че резултатите са готови.
Мъжете са идиоти, а жените са досадни.
Битката между половете не е спечелена от никого.
Майната ви на всички.
Ядосвате ме.
Бисексуални.
Всички ни търсят,
но никой не ни желае.
Хетеросексуалните не ни искат.
Хомосексуалистите със сигурност не ни щат.
Ей, лесбийки, какво сме ви направили,
освен че ви подвеждаме и ви разбиваме сърцето?
Чудя се защо сте бесни.
Как да го кажа другояче?
Бисексуалните са евреите в общността на ЛГБТ.
Разбирате ли ме?
Всички казват: "А, бисексуалните ли, те са хамелеони, маниакални злодеи.
Не са част от нас."
Евреи, това напомня ли ви на нещо?
В днешно време личното пространство трудно се опазва, нали?
Не сте ли съгласни?
Не можеш да седнеш пред някой фонтан,
да заровиш глава в ръцете си, просто да се поклащаш
и да хълцаш от плач. Веднага някой ще дойде,
ще те снима и ще сложи надпис:
"Настроение."
Дори и за момент не можеш да останеш сам.
Смятам, че социалните мрежи са виновни.
Онзи ден чух едно момиче да говори по телефона.
Разговорът й доказва тезата ми.
"Казах ли ти, че Мила оттегли поканата си за обяд за рождения си ден?
Да. Не. Знам, като престъпник.
Всичко беше нагласено и вечерта ми се обади и каза: "Извинявай, Сав.
Мисля, че ще отида с родителите си."
Ядосах се, но нищо не казах.
На другия ден познай кой се виждаше отзад
в снапчат сторито на Кейт в 13:27 ч. в "Кеч" в Западен Холивуд?
Кучка. Има и още.
Инстаграм. 14 :00 ч.
Кейт качва снимка на двете с надпис:
"Честит рожден ден на най-добрата ми приятелка. Сърце и шампанско.'
Да не би да е мислела, че няма да видя?"
Мисля, че ако нещо подобно се беше случило
през, да кажем...
1931 г...
щеше да изглежда така.
"Здравей, Мод. - Здрасти, Бланш.
Коя е новината, която си заслужава?
Мод, помниш ли онова соаре,
което бяхме запланували?
Разбира се. Пак ли ще облечеш оная червена рокличка?
Мама и татко казаха, че не може.
По-добре е да сме само тримата.
Няма нищо, Бланш. Много добре.
Довиждане. - Довиждане."
И това е всичко.
Онези жени тръгвали по пътя си и решавали какво да правят
със скорошното си разрешение да гласуват.
Заети са.
Не знам какво е да си жена през 30-те години
и не твърдя, че знам.
Но преди плачех, докато миех чиниите,
и мисля, че е нещо подобно.
Искам да споделя нещо, което е от моята култура.
Една думa, която означава "здравей".
Тази дума означава "мир".
Има значение и на "довиждане".
Разбира се думата е...
шалом
Шалом отпред.
Шалом.
Шалом отстрани.
Шалом.
Шалом отгоре.
Шалом.
Моля, кажете я с мен.
Шалом.
Това е всичко, което знам на иврит.
Не съм добра еврейка.
Разбрах този факт в един много труден момент.
Беше погребението на баба.
Имаше еврейска служба.
Към края й равинът ни даде знак
да се присъединим към нея в последна молитва.
Всички около мен започнаха да пеят.
Изпаднах в паника. Не знаех молитвата.
Но тогава...
Точно тогава...
облаците се разтвориха.
И като че ли самият Господ
ме освети с познанието.
Започнах...
да пея.
Как беше възможно да знам молитвата?
Мелодията.
Всяка дума.
Погледнах към небето.
Една сълза се търкулна по лицето ми.
И тогава разбрах,
че това беше последната песен от "Списъкът на Шиндлер".
Не знам дали ще ми повярвате, но това не беше най-странното,
което се случи тази сутрин на гробищата.
Преди службата, шофьорът на катафалката, който отговаряше за ковчега,
направи голям проблем от факта, че аз и сестра ми
доброволно поискахме да носим ковчега
в най-тежката част. Предната.
Той обясни, че по традиция това било мъжка работа.
Не сме били достатъчно силни.
Не искам да му обиждам тялото,
но този мъж беше блед, немощен, мрачен.
Нямаше косми, освен на големите бакенбарди.
Ръцете му бяха треперещи и загрубели.
Приличаше на Върколака, който не може да се излекува.
Трябва да знаете нещо за семейството ми,
което е в контекста на разказа.
Семейството ми е изключително странно.
Аз съм бисексуална.
Имам две сестри/братя трансджендъри.
Баба ми, която изпращахме онази сутрин,
беше открита и горда лесбийка.
И въпреки, че баща ми е хетеросексуален,
винаги плаче, когато Джули Андрюс взема високия тон в "Звукът на музиката".
Как наричате това нещо?
За мен това е мъж, на когото може да се вярва.
Баба ми разкрила сексуалността си през 1962 г.
Преместила се е от Филаделфия в Калифорния с две момчета.
Едното на пет, а другото на шест месеца.
Всичко е направила сама и причината да оцелее
и да процъфти е, защото се е застъпвала за себе си
на всяка крачка.
Нейната кръв тече във вените ми.
Няма да позволя на някакъв облечен като Суини Тод...
да ми казва,
че не съм достатъчно силна.
Отидох при него и му казах: "Няма да е проблем.
Ние можем.
Ще се справим.
Ще издържим на тежестта.
Няма никакъв проблем."
И той постъпи така, както правят мъжете,
когато искат да покажат, че не те уважават.
Отвърна поглед и започна да говори на близкостоящия мъж.
Каза на баща ми,
че това се прави от мъже по традиция, а ние не сме достатъчно силни.
Беше рано сутринта.
Не се гордея с това, което казах: "Ей, Призрак от отминала Коледа.
В училище бях капитан на отбора на мажоретките.
Не е първият път, в който ще нося немощна лесбийка."
Накрая ни разреши.
И тръгнахме.
Носехме баба до последния й дом.
През това време си мислех за нейния завет.
Чудех се дали щеше да се гордее.
Молех се за някакъв знак.
Вървяхме до гроба след шофьора на катафалката.
Като наближихме...
Той падна в него.
Благодаря, Лос Анджелис.
Аз съм Хана Айнбиндър.
Лека нощ!
НА МОИТЕ РОДИТЕЛИ
Превод на субтитрите: Лили Димитрова