Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Istukaa, olkaa hyvät.
Jotkut koomikot aloittavat -
sanomalla jotain tämän tyyppistä:
"Minäpäs kerron vähän itsestäni."
Tämä on minun versioni siitä.
Äitini sai minut 42-vuotiaana.
Ennen sitä hän oli ollut -
kiireinen.
Hän oli perheemme elättäjä.
Hän oli 12 vuotta isääni vanhempi,
ja kieltäytyi -
menemästä naimisiin hänen kanssaan.
Mitä naisena oleminen minulle merkitsee?
Miehisyyttä.
Äiti antoi meille aina kaksi hyvän yön suukkoa.
Yksi illasta, ja toinen -
korvaamaan hänen poissaolonsa seuraavana aamuna.
Älkää kuitenkaan murehtiko vuokseni.
Minut kasvatti oikea äitini,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Hän opetti minulle kaiken, mitä osaan.
Hän on syy siihen, miksi polttaessani käteni en sano "Auts!",
vaan sanon "Ay!"
Palataan vielä ajassa taaemmas.
Oli vuosi 1995, ja vanhempani halusivat pojan.
Geneettiset asiantuntijat sitten penkoivat isäni -
geneettistä materiaalia,
ja tuhosivat kaikki X-kromosomia kantavat siittiöt.
Yhtä lukuun ottamatta.
Yhdeksän kuukautta myöhemmin äidin pieni poika syntyi tyttönä,
muistutuksena vanhemmilleni siitä, että leikkimällä Jumalaa -
kokee itse helvetin.
Sen vuoksi ihmisten kysyessä onko naiskoomikolla vaikeaa -
näin miesvaltaisella alalla,
vastaan: "Tämä ei ole ensimmäinen taisteluni."
Aloitetaan.
Onko kukaan kokeillut DMT:tä?
Selvä.
Asiasta tietämättömille tiedoksi,
että DMT on psykedeelinen kemikaali,
jota vapautuu kaikkien aivoissa -
meidän kuollessa.
Olitpa Jumalasta mitä mieltä tahansa,
hän on ollut aika kiva lisätessään tuon ominaisuuden, eikö?
Hän varmaan ajatteli: "Valitettavasti te ihmiset -
kyllä jossain kohtaa -
joudutte kuolemaan.
Mutta -
juuri ennen sitä -
elätte kunnolla!"
Henkilökohtaisesti en juurikaan käytä enää huumeita,
koska poltin pilveä -
yli neljä kertaa päivässä aivojeni kehitykselle kriittisinä vuosina.
Tiedemiehet ja lääkärit ovat -
useissa tieteellisissä artikkeleissa kuvailleet kaltaisiani -
"tuhoon tuomituiksi."
Ystäväni tarjoavat minulle usein taikasieniä tai LSD:tä.
He sanovat sen -
laajentavan tajuntaa.
Näin kerran hämähäkinseitin,
jossa oli jumissa vesipisaroita, ja tuijotin sitä niin pitkään,
että myöhästyin töistä tunnin ja 45 minuuttia.
Pomoni sanoi: "Hannah, tätä ei voi hyväksyä.
Odotan sinun pystyvän parempaan."
"Neiti Valdez...
Kuka käski sinua sanomaan noin?
Työskentelemme kahvilassa -
West Hollywoodin ylimielisen eliitin keskellä.
Olen täällä vain yhdestä syystä.
Parantamassa työyhteisön ilmapiiriä.
Olen piristävä huumoripläjäys.
En enempää tai vähempää.
Haluatko minut siis paikalle ajoissa,
vai haluatko, että estän Victoriaa -
murhaamasta asiakkaitamme?"
"Toiseksi -
ja kaikkein tärkeimpänä -
hämähäkinseitti on paljon muutakin, kuin hämähäkin koti.
Se on luonnon suunnittelema kuoleman mekanismi,
joka on rakennettu tappamaan.
Mutta mikä olikaan löytänyt itsensä seitistä?
Elämän eliksiiri, vesi.
Katsoessani ylös näin auringon paistavan puun lehden lävitse,
joka auringonsäteistä johtuen putosi kuolleena maahan.
Maahan, josta puu ei olisi voinut kasvaa -
ilman sitä samaista aurinkoa, jonka vuoksi lehti kuoli.
Jos kokeilisin LSD:tä, en enää ikinä palaisi.
Kuollessani aion lahjoittaa -
kehoni tieteellisiin tutkimuksiin, jotta he voivat tutkia -
huumeiden vaikutusta aivoihini.
Pääasiassa kuitenkin siksi,
että nekin nörtit ansaitsevat nähdä täyden kympin -
alasti kerran elämässään, eikö vain?
Poltin niin paljon pilveä, jotta käyttämäni 40 mg:n -
päivittäinen Adderall-annokseni olisi vähän kevyempi.
Olen melko innoissani.
Neurologisten poikkeavuuksien renessanssi on alkanut.
ADHD on nyt muotia!
ADHD-armeija!
Maailman huonoin armeija.
Kaikki laittavat herätyksen illaksi aamun sijaan.
Kaikki nukkuivat taistelun ohi?
Kersantti huutaa: "Mosat!
Mihin minä jäinkään?"
Tätä mieltä minä olen.
Amfetamiinipohjaisten stimulanttien liiallinen määrääminen -
kapitalistisen maailman tuottavuuden lisäämiseksi on saanut ihmiset -
luulemaan, että kaikilla on ADHD,
kun todellisuudessa ihmiset vain vihaavat töitään,
ja tarvitsevat huumeita selvitäkseen niistä.
Ja sitten...
Jos sinulla on keskittymishäiriö, koko lähipiirisi -
suosittelee sinulle -
meditointia.
Jotta voisit saada ajatuksesi hallintaan.
Mutta ADHD:ni takia -
kun yritän meditoida,
aivojeni sisällä kuulostaa tältä.
En siis harrasta sitä.
Viime viikolla, 15 vuoden terapian jälkeen,
terapeuttini suositteli minua kokeilemaan hypnoosia.
Tuo ei oikein uponnut teihin.
Ei hätää.
Kaikki hyvin.
Minäpäs otan -
ja muotoilen sen uusiksi.
Minulla on valtuudet siihen.
No niin, elikkäs.
Viime viikolla...
15 vuoden -
lääkärikäyntien jälkeen,
hän ehdotti, että menen tapaamaan -
taikuria!
Jotta hän voisi taikoa minut kuntoon.
Tehdään yksi asia selväksi.
Hypnotisoinnista ei pitäisi joutua maksamaan rahaa.
Se tulisi maksaa oudolla palveluksella.
Yrittäessäni maksaa käyntiäni hypnotisoijan pitäisi sanoa:
"Lapsoseni, en halaja rahaa.
Kanna possu vuorenrinteen huipulle ja anna sen juoda -
iltaisin auringon laskiessa sen lähteestä,
kunnes taivaalla loistaa täysikuu.
Tai laita Mobilepay. Vuosi on ollut melko rankka.
Kysyessäni hänen tunnuksiaan -
hän vastaa: "Se löytyy nimelläni."
Kysyn nimeä, ja hän vastaa: "Se on..."
Olemme puhuneet tarpeeksi minusta.
Puhutaan vuorostaan teistä.
Taputtakaa, jos pidätte -
itseänne aidosti hyvänä ihmisenä.
Määrä vaikuttaa hieman suurelta.
Minä olen taputtamatta jättäneiden puolella.
Tiedän, että en ole hyvä ihminen.
Olen paperilla hyvä ihminen.
Esimerkiksi...
Olen vegaani ja ajan Priuksella. Äänestin Bernie Sandersia.
Kolmesti.
En tehnyt niin kuitenkaan hyvästä tahdosta.
Luuletteko minun olevan vegaani, koska välitän -
syyttömien ja avuttomien eläinten elämistä?
Ei pidä paikkaansa.
Olen vegaani, koska halusin vähentää -
syöpäriskiäni,
mutta en halunnut lopettaa maalin imppaamista.
Luuletteko minun ajavan Priuksella, koska välitän ympäristöstä?
Tankillinen maksaa vain 45 dollaria!
Raha ratkaisee!
Luuletteko, että äänestin Bernietä, koska hän on ollut oikealla -
asialla koko poliittisen uransa,
ja uskon hänen presidenttiytensä auttavan -
apua tarvitsevia amerikkalaisia -
rikkaimpien ihmisten ja suurten yhtiöiden kustannuksella? Ei!
Äänestin häntä, koska hänellä on paras kroppa.
Rakastan sitä höpsöä.
Hän lähettää minulle sähköposteja. Liityin postituslistalle,
ja viestien aihekentät ovat käsittämättömiä.
Viime viikolla Bernie lähetti minulle sähköpostin, jonka aiheena oli:
"Hannah, ei hyvältä näytä!"
Mietin mielessäni:
"Tiedetään, tiedetään."
Vuonna 1949 mies nimeltään Alfred Steferud -
kirjoitti USDA:n maatalousjulkaisuun artikkelin.
Siinä hän suositteli kaavoittajia istuttamaan pelkästään -
miespuolisia puita,
koska hänen mukaansa naispuoliset puut -
sotkevat kadut hankalilla siemenillä sekä hedelmillä.
Sen ajan Amerikassa tietysti ajateltiin:
"Hyi! Emme halua narttupuiden -
kuukautisia jalkakäytävillemme!
Ällöä!"
Ja se oli sillä selvä.
Uskokaa tai älkää, vuonna 1949 koko maassa -
istutettiin lähes pelkästään miespuolisia puita.
Kausiallergioista kärsivien määrä -
oli tuolloin 15 miljoonaa.
Nykyisin samainen luku on yli 230 miljoonaa.
Kenenkään allergiat eivät ole pahempia kuin -
minun.
Olen allerginen gluteenille, pölylle, siitepölylle, maidolle, eläimille,
höyhenille, ruoholle, hedelmille, varjoaineelle, amoksisilliinille,
kiville, väriaineelle numero 40 -
sekä exäni mukaan myös miehen kosketukselle.
Ja...
Me kaikki tiedämme puiden puhdistavan ilmasta myrkkykemikaaleja -
lehtiensä avulla, joista ne sitten vapauttavat puhdasta ilmaa.
Olen kerännyt teidät tänne keskustelemaan siitä,
mihin ne ilmasta kerätyt kemikaalit oikein päätyvät.
Noh,
jos olisimme istuttaneet tyttöpuita,
jotka eivät tuota siitepölyä -
lainkaan...
Ja yleisö hiljenee.
Niin!
...kemikaalit olisivat tuolloin siirtyneet puiden siemeniin,
jotka sitten putoavat puusta ja pyörivät kaivoon.
Mutta koska meidän oli pakko istuttaa -
niitä perhanan miespuolisia puita,
mihin luulette kemikaalien -
nyt päätyvän.
Siitepölyyn tietysti.
Siinä teille toksista maskuliinisuutta.
Hengitätte pyykinpesutablettia aina, kun poistutte kotoa.
Minä en yleensä tuo esiin ongelmaa ilman, että ehdottaisin ratkaisua.
Ratkaisu on tässä tapauksessa melko selvä.
Hyvää yötä! Kunhan vitsailin.
Ne puut täytyy tappaa.
Enkä tarkoita luonnossa olevia puita.
En puhu niistä.
Ne toimivat niin järjestelmällisesti, ettei minulla ole siihen aikaa.
"Voisitko kertoa niistä, Hannah?" No okei!
Luonnonpuut elävät periaatteessa kasvitieteellisessä kommunismissa.
Ne jakavat ravinteita juuriensa kautta -
riippuen siitä, mitä mikäkin puu tarvitsee.
Täällä olevat puut varoittavat kaukana olevia puita -
vaaroista, jotta ne voivat erittää -
ainetta, joka saa niiden rungon maistumaan pahalle.
Kyllä, ne lähettävät viestejä.
Maanalaisia viestejä.
Puut kommunikoivat kielillä.
Ja te pystytte nukkumaan öisin?
Minä en!
Luonnonpuilla on monimutkaisia yhteisöjä, jotka pohjautuvat -
naispuolisten äitipuiden voimaan. Meidän täytyy suojella niitä.
Sitten nämä kaupunkien mulkut...
Mistä ne edes voivat keskustella?
Ne ovat kaikki miehiä.
Se varmaan kuulostaa Joe Roganin podcastin jaksolta.
Tapetaan ne!
Mehiläisetkin tekevät ylitöitä!
Näin mehiläisen pölyttämässä kukkaa kello 23.45.
Sanoin sille: "Lopeta jo, teet liikaa töitä."
Mehiläiset ovat säälittäviä.
"Pakko tehdä töitä, kuningatar tarvitsee minua."
Ei hän ajattele sinua!
Pelastakaa mehiläiset?
Joo, moniavioiselta tyrannilta.
Tämä jatkuu vielä vartin.
Oikeasti mehiläiset kyllä pitää pelastaa.
Ilman mehiläisiä -
ei ole viljelyksiä.
Ilman viljelyksiä -
ei ole ruokaa.
Ilman ruokaa -
oltaisiin kaikki hoikkia!
Ei!
Ne pitää pelastaa.
Mehiläiset kuolevat.
Ilmastonmuutos on suurin syy siihen.
Se on ikävä totuus.
Ilmastonmuutos on jo täällä.
Se ei ole tapahtumassa pian.
Se tapahtuu nyt.
Tänään.
Kaiken on mentävä.
Ihmiskunta on...
Tätä huonetta lukuun ottamatta.
Ihmiskunta on toksinen -
ja hyväksikäyttävä -
aviomies.
Ilmastonmuutos on vain Maa -
ymmärtämässä oman arvonsa -
ja laittamassa eroa vireille.
Haluatteko tietää, mitä mieltä olen?
Kivat hänelle.
Voin kuvitella Maan -
asuinkerrostalon 11. kerrokseen New Yorkissa -
heittelemään ihmiskunnan tavaroita ikkunasta -
kadulle, kuten Marisa Tomei teki My Cousin Vinnyssä.
Samalla huutaen: "Käytin tähän 4,5 miljardia vuotta!
Mitä varten? Jotta sinä saat saastuttaa minua -
ilman suojausta, jonka jälkeen siirryt seuraavaan?
Anna mennä!
Haluatko mennä Marsiin?
Mene Marsiin!
Haistakoon se ämmä pitkät!
Hän ei ole minkään arvoinen!
Hän ei ole puoliakaan minusta!
Hänellä ei ole edes vettä!
Minusta 71 % on vettä, ja se luku vain kasvaa, kiitos sinun!
Teen sinulle ruokaa.
Siivoan jälkesi.
Tuon katon pääsi päälle.
Mitä saan kiitoksena?
Noh?
Pari entistä vankia siivoaa rantoja lauantaisin kello 11-15?
Haista vittu!"
Ei hätää, olen taas täällä.
Tuo...
Tuo oli Maa.
Tämä taas -
on Aurinko.
Tuo oli Maa.
Tämä on Aurinko. Sitten mennään.
"Älkää katso minua!"
Tuo oli siis Aurinko.
Ja -
tämä -
on Kuu.
"Hei.
Huomasitko minut juuri?
Olen katsellut sinua.
Olen ollut täällä kello 15 lähtien.
Kerro minulle.
Miltä tuntuu nauttia Auringon lämmöstä?
Minulla on niin kylmä.
Vuotakaa verta! Vuotakaa!"
Sellaisen kuvan hänestä saan.
Tuo muistutti minua jostain täysin asiaan liittymättömästä.
Haluaisin jakaa teille tukahdutetun, mutta juuri mieleeni tulleen muiston.
Oli vuosi 2009. Päiväni alkoi kuten aina.
Olin 15-vuotias.
Heräsin järkyttävään migreeniin.
Otin Adderallini kahvin kanssa lievittääkseni sitä.
Ajoin kouluun, jossa polttelin pilveä parkkipaikalla -
Legend Waters -nimisen kundin kanssa.
Heräsin todellisuuteen iltapäivän englannin tunnilla.
Kunnes yhtäkkiä -
tunsin, kuinka minun pulpettini -
tuolin kuoppa täyttyi äärimmilleen -
mysteerinesteestä.
Kävin mielessäni läpi listaa, mitä se voisi olla.
Numero yksi,
numero yksi.
Ei, se ei voinut olla se.
Olisin huomannut hädän.
Sen lisäksi ainoa kehoni tuottama neste oli -
tähän hetkeen saakka ollut -
kyyneleet.
Adderall-annokseni oli niin suuri,
että sen kaltainen tunteenpurkaus ei ollut mahdollinen -
sillä hetkellä.
Katsoin alas, ja näin -
verta.
"Herranjestas,
tämä voi tarkoittaa vain yhtä asiaa.
Maksani antaa periksi."
Luulin, että maksani on pettämässä,
koska katsoin siihen aikaan House- sairaalasarjaa.
Siinä maksan pettäminen oli aina syy tällaiseen.
Tämä ei kuitenkaan johtunut siitä.
Olin yksin huoneessa täynnä ihmisiä.
En voinut käyttää matkapuhelintani -
ja laittaa viestiä ystävälleni, koska en omistanut sellaista.
Eikä minulla ollut ystäviäkään.
Istuskelin vain -
omassa verilammikossani -
täysin liikkumatta. En päästänyt pihaustakaan -
ennen kuin tunnin ja 45 minuutin kuluttua oli turvallista.
Kello soi.
Rva Deaver sanoi: "Älkää kiirehtikö, tunti ei lopu kellon soidessa.
Tunti loppuu, kun minä niin sanon."
Mikä mulkku.
Mitä?
Kello soi.
Lopulta hän päästi meidät.
Kaikki oppilaat ryntäsivät ulos, lukuun ottamatta yhtä,
joka jäi kysymään opettajalta kysymystä.
Hän lähestyi opettajan pöytää estäen näköyhteyden minuun.
Se oli tilaisuuteni.
Liukenin paikalta kuin voi kuumalla paahtoleivällä.
Pakenin kuin 50-kiloinen teinityttö,
joka on yltä päältä veressä.
Minulla oli kuitenkin ongelma.
Olin ihmisten ilmoilla peloissani ja alasti kuin juuri kuoriutunut -
iguaani rannalla, jossa käärmeet tukkivat ainoan tien vapauteen.
Olin haavoittuva sekä vielä kerran, yksin.
Kunnes -
Rod Shayan lähestyi minua.
Hän sanoi: "Moi, mitäs sinä?"
"Ei tässä, mitä itse?"
Hän sanoi: "Mitä piilottelet?"
"Mitä itse?"
Hän käänsi minut ympäri ja näki kaiken.
Hän alkoi nauraa.
Aloin itkeä ja nauraa.
"Sinun täytyy auttaa minua."
Hän lopetti nauramisen.
Otti hupparinsa pois,
ja kääri sen vyötärölleni.
Hän vei minut rehtorin toimistoon ja auttoi soittamaan äidilleni.
Äidin kurvatessa pihaan hän saattoi minut autoon.
Juuri kun olimme lähdössä,
Rod kumartui ikkunalleni ja teki näin.
Avasin ikkunan.
Kunhan vitsailen.
Hän sanoi: "Älä huoli, minulla on neljä siskoa.
Kannattaa ostaa paljon suklaata.
Nähdään huomenna!"
Sitten hän taputti auton perää?
Aivan kuin olisimme rahtikontti täynnä tavaraa?
Kerran kuukaudessa,
satunnaiseen -
ja aina eri aikaan,
tunnen piston kohdussani,
katson kuuta syvälle silmiin,
karistan ihmisen ihoni -
ja muutun pedoksi.
Ovatko naiset samaa mieltä?
Se on nykypäivänä ihan juttu,
että elokuvissa ja sarjoissa, kun nainen käyttäytyy hullusti,
mies kysyy: "Onko se aika kuukaudesta?"
Sitten nainen potkaisee miehen ikkunan läpi.
Se on hänen oikeutensa.
Omasta puolesta voin sanoa,
että aina -
kerran kuussa -
olen lähellä -
salamurhata kansanedustajan -
murha-itsemurha-tyyliin.
Sitten joku elämässäni -
tulee hyvää hyvyyttään sanomaan:
"Hei Hannah,
miten sinä voit?
Todellakin.
Olemme olleet hieman huolissamme.
Olemme puhuneet sinusta.
Halusimme vain tietää, miten voit. Mitä kuuluu?
Olemme kuunnelleet...
Osa vitseistäsi vain on -
melko pelottavia.
Joten olimme vähän... Tämä on dialogi, eikö vain?
Haluamme kuulla kuulumisiasi,
mutta onko mitenkään mahdollista... Tiedän siis,
että on olemassa kierto -
jossa on useita eri vaiheita.
Ja se on siis sellainen... Haluaisin olla väärässä.
Ymmärrätkö, mitä ajan takaa? Haluaisin kyllä.
Toivoisin... Hei!
Haluaisin vain selvyyden siihen,
että onko sinulla -
kuukautiset?"
Ja koko tämän ajan olen kuin villieläin.
Olen kuin -
Benedict Cumberbatch tekemässä liikkeenkaappauksia Hobittiin.
He kysyvät: "Onko sinulla menkat?" Ja vastaan:
"Tiedätkö mitä, saattaa muuten olla. Kiitos.
Se oli lähellä, kiitos avusta.
Sinä -
tarjosit auttavan käden viime hetkellä.
Meinasin tehdä jotain ikävää, joten kiitos siitä."
Ja nyt kun pääsimme kysymyksiin.
Tämä on varmasti dialogi.
"Satutko tietämään, voiko lähetettyä pakettia mitenkään pysäyttää?"
"Mitä sanoit?" "Washingtoniin. Sano, kun tiedät."
En haluaisi kehuskella, mutta ihmiset tulevat keikan jälkeen juttelemaan.
He sanovat aina saman asian.
He sanovat: "Hannah,
miksi paiskit hommia niin kovaa?"
He sanovat myös: "Vaikuttaa siltä, ettet koskaan lopeta työntekoa."
"Yksinkertaista.
Siihen on syy."
Se on seuraavanlainen.
Olin 9-14-vuotiaana kilpacheerleader tähdistöjoukkueessa.
Taputtakaa.
Toivottavasti on sanomattakin selvää,
että kunnioitan jokaista henkilöä tässä yleisössä.
Kunnioitan El Rey -teatterin ystäviä.
Kunnioitan planeettamme parhaimman kaupungin -
eli Los Angelesin asukkaita.
Uskokaa kuitenkin tämä.
Yksikään teistä runkuista -
ei kestäisi puolta päivää cheerleading-treeneissä.
Ymmärrättekö?
Jos fyysinen osuus ei rikkonut teitä,
psykologinen sodankäynti tekee sen varmasti.
En usko, että ymmärrätte.
Minulla oli Suzanne-niminen joukkuekaveri.
Hän putosi pyramidista kilpailun aikana,
ja lavalta poistuessaan -
hän oli niin vihainen, että hän käveli betoniseinälle -
ja potkaisi sitä niin, että hänen jalkansa murtui.
Arvatkaa, missä hän työskentelee nykyisin.
Pentagonissa.
Arvatkaa, kuka maksaa tuon kilpailun pisteiden menetyksestä.
Varmaankin Libya.
Samassa kilpailussa toinen tyttö horjahti kesken tempun.
Taas lähti pisteitä.
Hän katsoi valmentajaamme silmiin -
ja alkoi pissaamaan -
ilmassa,
koska pelkäsi.
Oletteko sitä mieltä, että cheerleading ei ole urheilulaji?
Olette oikeassa.
Ei olekaan.
Se on Yhdysvaltojen armeijan alaosasto.
Luuletteko, että haluan tehdä tätä?
Luuletteko, että haluan tehdä stand up -komiikkaa?
Tämä on säälittävää.
Olin ennen mestari.
Maistoin kunniaa.
Cheerleading tuhosi kehoni.
Kumartuessani polveni kuulostavat peliriippuvaisen nopanheitolta.
Sattuiko kuulla tuo?
Olen 28-vuotias!
Olen biseksuaali.
Tuo ei vastannut kokemustani.
Uskaltaisin väittää, että yli 90 % -
koomikoista nousee lavalle ja puhuu ainoastaan -
miesten ja naisten välisistä eroista.
Mutta kuinka moni heistä -
oikeasti tietää, mistä puhuu?
Minä olen eturintamassa.
Teen kenttätutkimusta.
Kerään dataa.
Riskeeraan elämäni.
Tulin kertomaan teille tulokset.
Miehet ovat idiootteja ja naiset ärsyttäviä.
Sukupuolten taisto päättyy tasapeliin.
Voitte molemmat haistaa vitut.
Olette todella ärsyttäviä.
Biseksuaalit.
Kaikki haluavat meitä,
mutta kukaan ei halua meitä.
Heterot eivät ota meitä omikseen.
Eivätkä varsinkaan homoseksuaalit.
Mitä pahaa olemme lesboille tehneet?
Johdattelun ja sydänten särkemisen lisäksi siis.
Miksi olette vihaisia?
Miten muuten tämän sanoisi?
Biseksuaalit ovat HLBTQIA+-yhteisön juutalaisia.
Ymmärsittekö?
Kaikki ajattelevat: "Biseksuaalit ovat muotoa muuttavia pahiksia.
He eivät ole osa meitä."
Kuulostaako tutulta, juutalaiset?
Yksityisyys on nykyään vaikeaa.
Oletteko samaa mieltä?
Ei voi edes istua suihkulähteellä -
nojaten käsiinsä, keinuen edestakaisin -
ja itkien, ilman että joku tulee -
ottamaan kuvan tekstillä: "Tämänhetkiset fiilikset."
Sitä ei saa hetken rauhaa.
Syytän tästä kaikesta sosiaalista mediaa.
Kuulin hiljattain nuoren naisen puhelun.
Se vahvistaa epäilykseni.
"Kerroinko, että kutsuni Milan synttäribrunssille peruttiin?
Joo, se oli todella törkeää.
Kaikki oli valmista, mutta edeltävänä iltana hän soitti ja sanoi -
menevänsä vain vanhempiensa kanssa.
Kyllähän se ärsytti, mutta en sanonut mitään.
Arvaa, kuka näkyi taustalla -
Katen Snapchat-tarinassa kello 13.27 seuraavana päivänä.
Sama ämmä. Näitä on lisää.
Instagram, kello 14.00.
Kate lisää kuvan heistä kahdesta tekstillä:
'Hyvää synttäriä parhaalle kamulle, sydän, tähti, samppanjaemoji.'
Luuliko hän, etten näkisi sitä?"
Jos sama olisi tapahtunut -
vaikkapa vuonna -
1931,
keskustelu olisi varmaankin mennyt kutakuinkin näin:
"Hei, Maude." -"Ehtoota, Blanche.
Onkos sinulla mitään uutisia?"
"Kuules Maude, muistathan sinä sen sopimamme illanvieton?"
"Tietysti. Aiotko sinä komistus laittaa yhä samat henkselit?"
"Äitee ja isäntä eivät anna lupaa. Haluavat olla kolmistaan."
"Se käy vallan mainiosti."
"Näkemisiin." -"Näkemisiin."
Siinä se.
Siihen aikaan naiset miettivät,
mitä tekisivät juuri saadulla äänioikeudellaan.
He olivat kiireisiä.
En tiedä, millaista naisena oleminen on ollut 30-luvulla,
enkä väittänytkään niin,
mutta olen itkenyt tiskatessani, ja se on melko lähellä.
Haluaisin nyt sanoa jotain, mikä on kulttuurissani tapana.
Se on tervehdys.
Se tarkoittaa myös rauhaa.
Sekä hyvästejä.
Sana on tietysti -
shalom.
Shalom eturiville.
Shalom.
Shalom sivuille.
Shalom.
Shalom sinne ylös.
Shalom.
Sanotaan se yhdessä.
Shalom.
Sen enempää hepreaa en osaa.
Olen huono juutalainen.
Tajusin sen hyvin vaikealla hetkellä.
Olin isoäitini hautajaisissa. Palvelus oli juutalainen.
Tilaisuuden lähestyessä loppuaan rabbi viittoi meille,
että on viimeisen rukouksen aika.
Kaikki ympärilläni alkoivat laulaa.
Panikoin, koska en tiennyt rukousta.
Mutta -
yhtäkkiä -
pilvet jakaantuivat.
Ja ikään kuin Jumala itse -
olisi valaissut minut tiedollaan,
aloin -
laulaa.
Miten tiesin rukouksen?
Sen melodian.
Ja kaikki sanat.
Katsoin takaisin taivaaseen.
Yksi kyynel vieri poskeani pitkin.
Sitten tajusin,
että kyseessä on Schindlerin listan viimeinen kappale.
Uskokaa tai älkää, tuo ei ollut oudoin tapahtuma -
siltä aamulta.
Ennen tilaisuuden alkua ruumisauton kuljettaja -
piinasi minua sekä vanhinta sisarustani.
Ilmoittauduimme vapaaehtoisiksi saattajiksi -
kantamaan arkun etuosaa, eli sen painavinta osaa.
Hän kertoi sen työn kuuluvan yleensä miehille,
emmekä olisi riittävän vahvoja.
En halua haukkua kenenkään kehoa,
mutta tämä mies oli kalpea, hento ja synkännäköinen kaveri,
jolla ei pulisonkeja lukuun ottamatta ollut lainkaan hiuksia.
Hän tärisi, ja hänen kätensä olivat kuluneet.
Hän näytti siltä kuin Wolverine ei pystyisi parantamaan itseään.
Vielä pieni lisäys perheestäni,
joka tuo tarinaan kontekstia.
Perheeni on hyvin homoseksuaalinen.
Minä olen biseksuaali.
Minulla on kaksi transsukupuolista sisarusta.
Samainen haudattavana ollut isoäitini oli -
ylpeä lesbo.
Isäni on hetero,
mutta hän kyllä itkee Julie Andrewsin osuessa korkeisiin nuotteihin.
Miksi sellaista kutsuisi?
Minä kutsun luotettavaksi mieheksi.
Isoäitini tuli kaapista vuonna 1962.
Hän muutti kahden pojan kanssa Philadelphiasta Kaliforniaan.
Toinen oli viisi ja toinen puolivuotias.
Hän teki tuon kaiken yksin. Syy hänen selviämiselleen -
ja menestykselleen on siinä, että hän puhui itsensä puolesta -
jokaisella askeleellaan.
Hänen verensä virtaa minussa,
joten yksikään Sweeney Todd -asuun pukeutunut henkilö ei -
sano minulle,
että en ole tarpeeksi vahva.
Palasin takaisin hänen luo ja sanoin: "Hei, se ei haittaa.
Me pystymme siihen.
Homma hoituu.
Paino ei ole ongelma.
Tässä ei ole ongelmaa."
Hän teki sen, mitä miehet tekevät,
kun he haluavat näyttää, etteivät kunnioita sinua.
Eli vältteli katsekontaktia ja puhui lähimmälle miehelle.
Hän sanoi isälleni:
"Se on perinteisesti miesten hommaa, eivätkä he ole tarpeeksi vahvoja."
Kyseessä oli aikainen aamu.
En ole tästä ylpeä, mutta sanoin: "Kuules, Menneiden joulujen henki.
Olin lukiossa cheerleading-joukkueen kapteeni.
En ole kantamassa löysäksi mennyttä lesboa ensimmäistä kertaa."
Lopulta hän salli sen.
Kävelimme -
ja kannoimme isoäitini hänen viimeiselle matkalleen.
Kävellessämme mietin hänen elämänsä perintöä.
Mietin, olisiko hän ylpeä.
Rukoilin merkkiä.
Kävelimme ruumisauton kuljettajan perässä hautapaikalle.
Hautaa lähestyessämme -
kuljettaja tippui sinne.
Kiitos Los Angeles.
Nimeni on Hannah Einbinder.
Hyvää yötä!
KUVATTU EL REY THEATRESSA 20.4.2024 LOS ANGELESISSA, KALIFORNIASSA
VANHEMMILLENI
Miki Parkkinen