Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SVE MORA VAN
Izvolite sjesti.
Ima komičara koji svoj nastup
otvaraju otprilike ovako:
„Ispričat ću vam nešto o sebi.”
Ovo je moja varijacija na tu temu.
Moja majka imala je 42 godine kad me rodila.
Prije te dobi bila je...
prezaposlena.
U našoj kući ona je bila hraniteljica obitelji.
Bila je 12 godina starija od mojeg oca
i odbila je
službeno se vjenčati s njim.
Što za mene znači biti žena?
Znači biti muškarac.
Kad bi nas majka ljubila za laku noć, ljubila bi nas dvaput.
Jednom za tu noć, i...
jednom da nas utješi što je neće biti sljedećeg dana.
Ali ne brinite se za mene, Los Angeles.
Mene je odgojila moja prava majka,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Tako je, ona me naučila svemu što znam.
Zbog nje kad opečem ruku ne kažem: „Jao!”
„Ay!”
No vratimo se još dalje u prošlost.
Godina je 1995., a mama i tata žele dječaka.
Stoga genetski inženjeri probiru očev...
genetski materijal,
i eliminiraju sve spermije s XX „ženskim” kromosomima.
Sve izuzev jednog.
Devet mjeseci potom, mamin dečkić izašao je kao djevojčica,
kao podsjetnik mojim roditeljima da, žele li se igrati Boga,
imat će posla s otjelovljenim Vragom.
Stoga kad me ljudi pitaju je li teško biti žena komičarka
među brojčano nadmoćnim muškarcima,
samo kažem: „Nisam prvi put u ringu.”
Pa počnimo.
Je li tko od vas trošio DMT?
Fino.
Za one među vama koji ne znaju,
DMT je halucinogen
koji se u našim mozgovima oslobađa
kad umiremo.
Recite što hoćete za tog tipa,
ali lijepo od Boga što je to ubacio, ha?
Ono kao: „Eto, nažalost ljudi,”
vi na koncu...
morate umrijeti.
Ali...
prije negoli se to dogodi...
jebeno ćete živjeti!”
Ja se više ne drogiram previše,
jer sam kronično pušila marihuanu
četiri i više puta dnevno tijekom ključnih razdoblja razvoja mog mozga.
Stoga sam, kako znanstvenici i liječnici
navode u nekoliko članaka i medicinskih časopisa...
„spaljena.”
A frendovi me nagovaraju da probam gljive i LSD s njima.
Kažu mi
da će mi to proširiti um.
Jednom sam vidjela paukovu mrežu
s kapima kišnice zatočenima u njoj i promatrala je toliko dugo
da sam sat i 45 minuta kasnila na posao.
Šefica mi je rekla: „Hannah, ovo je neozbiljno.
Više sam očekivala od tebe.”
Rekla sam: „Gđice Valdez...”
Tko vam je rekao da to činite?
Radimo u kafiću
u epicentru zapadnoholivudskog, elitističkog kretenizma.
Imam samo jednu svrhu u ovoj ustanovi.
Podižem moral drugim baristama.
Ja sam komični predah.
Ništa više i ništa manje.
Stoga, želite li da dođem na vrijeme,
ili želite da spriječim Victoriju
da ne ubije curu koja je umjesto nje dobila ulogu u seriji na CW-u?
A kao drugo,
prije svega...
paukova mreža nije samo stanište tom pauku.
Priroda ju je dizajnirala da donosi smrt,
stvorena je da ubija.
Ali što se nađe zatočeno u paukovoj mreži
doli voda, sama suština života.
Pogledavši nagore vidjela sam kako sunce sja kroz list na drvetu
čineći da uvene i padne na zemlju mrtav, gdje, ironije li,
drvo ne bi ni moglo narasti
da nije baš toga sunca odgovornog za smrt tog lista.
Ako probam LSD neću se vratiti.
Kad umrem, a kanim,
donirat ću svoje tijelo znanosti kako bi proučavali učinke
koje je uporaba droge imala na moj mozak.
Ali prije svega, da budem potpuno iskrena,
mislim da ti štreberi trebaju jednom u životu vidjeti
kako gola desetica izgleda uživo, zar ne?
Pušila sam svu tu travu kako bih smanjila učinke 40 mg
Adderalla koji sam uzimala svakodnevno šest godina.
I prilično sam uzbuđena.
U eri smo renesanse neurodivergentnosti, ljudi!
ADHD je trenutno hit, ekipo!
Živjela ADHD armija!
Najgora armija u povijesti.
Svi namještaju alarm za popodne umjesto prijepodne.
Propustili su prokletu bitku?
Narednik urla: „Insekti!
Što sam ono govorio?”
Evo što ja mislim.
Pretjerano prepisivanje stimulanata na bazi amfetamina
radi povećane produktivnosti u kapitalizmu navodi nas na pomisao
da svi imaju ADHD,
dok zapravo većina ljudi samo mrzi svoje poslove
i trebaju biti našikani drogama da bi ih obavljali.
A... Kad...
A kad imate ADD i ADHD svi u vašem životu
govorit će vam da trebate
meditirati.
U nastojanju da razvijete kakvu-takvu mentalnu kontrolu.
Budući da imam ADHD,
svaki put kad probam meditirati,
unutrašnjost mojeg mozga zvuči ovako.
Pa to ne radim.
Prošlog tjedna, nakon 15 godina terapije,
psihologinja mi je savjetovala da iskušam hipnozu.
Dobro, niste ovo baš pokopčali.
Nema problema.
Sve je u redu.
Ovako ćemo.
Malo ću vam parafrazirati.
Jer imam tu moć.
Samo ću nastaviti, idemo.
Dakle, prošlog tjedna...
nakon 15 godina
terapije kod medicinskog stručnjaka
ona me savjetovala da posjetim
čarobnjaka!
Kako bi bacio čini na mene!
Da razjasnimo.
Hipnoza se ne bi trebala plaćati u dolarima.
Trebala bi se naplatiti osebujnom uslugom.
Recimo, kad bih probala platiti, hipnotizerka bi mogla reći:
„O, ne, dijete moje, nije novac to što tražim.
Moraš odnijeti svinjče do vrha planine i dati mu da pije
iz tamošnjeg izvora svakoga dana u suton
do noći uštapa.
Ili Keks Payom. Ovo je bila duga godina.”
A ja ću: „Broj računa?”
„Samo napiši moje ime.”
A ja je pitam: „Kako se zoveš?” A ona će: „Zapravo...”
Ali dosta o meni.
Pričajmo o vama.
Odredimo pljeskom koliko vas ovdje večeras
doista vjeruje da ste dobra osoba.
Dobro, to je malo previše.
Ja sam među onima koji nisu pljeskali.
Ja...
Znam zasigurno da nisam dobra osoba.
Dobra sam osoba samo na papiru.
Znate, ono...
Veganka sam, vozim Priusa, glasala sam za Bernieja Sandersa.
Triput.
Ali ništa od toga ne radim zato što imam dobro srce.
Mislite da sam veganka jer mi je stalo do života
nevinih, nemuštih životinja koje se svakoga dana kolje?
Ne.
Ne, veganka sam jer sam htjela smanjiti
rizik od dobivanja raka,
ali nisam htjela odustati od snifanja boje.
Mislite da vozim Priusa jer me briga za okoliš?
Četrdeset pet zelembaća za pun rezervoar, stari moj!
Lova!
Mislite da sam glasala za Bernieja jer je na pravoj strani povijesti
od početka svoje političke karijere
tako da bi Sanders kao predsjednik podigao
najzanemarivanije i najmarljivije Amerikance
nauštrb jedan posto najbogatijih i zlih korporacija? Ne!
Glasala sam za njega jer ima najbolje tijelo.
Bernie Sanders, volim tog šašavca.
Šalje mi mailove, prijavila sam se za bilten,
a naslovi predmeta su mu izvanserijski.
Bernie mi je prošloga tjedna poslao mail, doslovce ovoga naslova:
„Hannah, nije dobro!”
Pomislila sam:
„Da, znamo.”
Godine 1949. čovjek imena Alfred Steferud
napisao je članak za časopis Journal of Agriculture.
U njemu je preporučio da urbanisti sade isključivo
muška stabla,
jer prema njemu ženska stabla
odbačenim sjemenkama i plodovima nagrđuju ulice.
Stoga su, dakako, u Americi 1949. rekli:
„Fuj! Ne želimo da ta kučkasta stabla
prolijevaju svoju mengu po pločnicima!
Odvratno!”
I tako je riješeno.
Možete li vjerovati da su 1949. u gradovima diljem ove zemlje
gotovo isključivo sađena muška stabla,
a broj ljudi sa sezonskim alergijama
u to je doba bio 15 milijuna.
Taj broj danas premašuje 230 milijuna.
A nikoga ne pogađaju gore...
od mene.
Alergična sam na pelud, prašinu, gluten, mlijeko, sve krznene životinje,
perje, travu, koštunjičavo voće, kontrastna sredstva, amoksicilin,
crvenu boju broj 40,
a, ako je vjerovati mom bivšem, i na muški dodir.
Sad...
Svi mi znamo da drveće filtrira otrovne tvari u zrak putem pora
na svojem lišću i pušta čišći zrak.
Ali sve sam vas ovdje okupila kako bismo raspravili...
gdje kemikalije koje stabla apsorbiraju završe.
Pa...
Da smo sadili ženska stabla
koja ne proizvode pelud
uopće...
I u publici nastade muk.
Da!
...te bi kemikalije završile u sjemenkama
koje padaju s drveća i otkotrljaju se u kanalizaciju.
Ali budući da smo morali saditi
ta jebena muška stabla,
pogodite gdje te kemikalije
koje drveće apsorbira završe.
U peludi.
Meni pričate o toksičnoj muškosti?
Udišete kapsule za pranje rublja svaki put kad pomolite nos kroz vrata.
Ja nisam tip osobe koja iznese problem, a ne predlaže rješenje.
Mislim da je prilično jasno u ovom slučaju.
Doviđenja! Ne, zamislite samo.
Posmičimo sva ta stabla.
Tu ne ubrajam stabla u divljini. Nikako!
Ne govorim o njima.
Ona funkcioniraju na tako istančan način, da u to sad ne mogu ulaziti.
„Ne, Hannah, molimo te, uđi u to.” Okej!
Stabla u divljini funkcioniraju unutar neke vrste botaničkog komunizma.
Distribuiraju hranjive tvari kroz svoje korijenje
prema onomu što je potrebno svakom drvetu.
Drveće koje je ovdje upozorava drveće koje je miljama daleko
na predatore kako bi to drveće moglo ispuštati
tvar zbog koje im kora ima čudan okus.
Tako je, šalju si poruke.
Podzemne poruke.
Drveće ima pristup jeziku.
A vi još mirno spavate noću?
Ja sam budna!
Drveće u divljini složeno je društvo koje je pod vodstvom
moći ženskih stabala majki i moramo ga zaštititi.
Ali ovi gradski drkaroši,
o čemu bi oni mogli razgovarati?
Svi su muški.
Vjerojatno zvuči kao epizoda Joe Roganova podcasta.
Posmičite ih!
A pčele rade prekovremeno.
Vidjela sam pčelu kako oprašuje cvijet u 23.45.
Rekla sam mu da ode kući jer previše radi.
Bože moj, pčele su patetične.
Moram raditi i raditi za kraljicu.
Ona uopće ne misli na tebe!
Spasimo pčele?
Da, od poliamorna, tiranskog monarha.
Još 15 minuta ovoga.
Ali moramo spasiti pčele, ljudi, najozbiljnije.
Bez pčela...
nema usjeva.
Bez usjeva...
nema hrane.
Bez hrane...
Vitki smo!
Ne!
Ne, moramo ih spasiti.
A njih sad... ubijaju.
I zapravo pčele najviše ubijaju klimatske promjene, ljudi.
Ne želim to reći, ali istina je.
Klimatske promjene su ovdje.
Neće se dogoditi ubrzo.
Već se događaju.
Večeras.
Sve mora van.
A čovječanstvo je...
Izuzev svih koji su ovdje.
Čovječanstvo je toksični,
agresivni
muž.
A klimatske promjene samo su planet Zemlja...
koja shvaća koliko vrijedi...
i podnosi zahtjev za razvod.
A želite li znati što mislim, kao prijateljica?
Tako i treba.
Zamislite planet Zemlju
na 11. katu njujorškog nebodera
kako izbacuje stvari čovječanstva kroz prozor
na pločnik kao Marisa Tomei u filmu Moj rođak Vinny.
Samo njurga: „4,5 milijardi godina potrošila sam na ovo!
I što? Misliš da me možeš zagaditi
bez zaštite i preseliti se na drugi planet?
Samo izvoli!
Žudiš za Marsom?
Idi na Mars!
Buši tu kuju dok je ne iscrpiš!
A to neće dugo trajati!
Ne može ti pružiti ni polovicu onoga što ja mogu!
Nema čak ni vodu!
Ja je imam 71 % i sad je u porastu zahvaljujući tebi, stoko!
Kuham ti.
Čistim ti.
Imaš krov nad glavom.
A što si ti meni dao?
Je li?
Bivše zatvorenike koji čiste plažu
svake subote od 11 do 15 h?
Jebi se!”
Bez brige ljudi, to sam samo ja.
To...
To je bila Zemlja.
A ovo...
ovo je Sunce.
To je bila Zemlja.
Ovo je Sunce. Ovako.
„Ne gledaj me!”
Dobro, to je bilo Sunce.
A sad...
ovo...
jest Mjesec.
„Pozdrav.
Tek ste me uočili?
Ja vas promatram.
Ovdje sam od 15 h.
Recite mi.
Kakav je osjećaj kad vas grije toplina Sunca?
Tako mi je hladno.
Sad krvari! Krvari!
Ne znam, takvu mi vibru ona šalje.
Zamislite, to me podsjetilo na nešto nevezano.
Podijelit ću s vama potisnuto sjećanje koje je nedavno isplivalo.
Godina je bila 2009. Moj je dan počeo kao i svaki drugi.
Imala sam 15 godina.
Probudila sam se s bubnjajućom migrenom.
Uzela sam Adderall s kavom da je smirim.
Odvezla sam se u školu gdje sam pušila travu na parkingu s klincem
čije je zakonsko ime bilo Legenda Vodena.
I došla sam k sebi pod engleskim koji smo imali zadnji sat.
Kad najednom...
Osjetila sam kako se konkavno sjedalo
moga školskog stolca dupkom puni
tajanstvenom tekućinom.
Prošla sam popis mogućnosti.
Broj jedan,
nužda broj jedan.
Ali ne, nije to moglo biti.
Shvatila bih da se to mora dogoditi.
Jedina preostala tekućina koju je proizvodilo moje tijelo
do ovoga trenutka bile su
suze.
Ali bila sam na tako visokoj dozi Adderalla
da takav raspon emocija ne bi bio moguć
u tom trenutku.
Na koncu sam pogledala nadolje i vidjela...
krv.
Pomislila sam: „Blagi Bože...
ovo može biti samo jedna stvar.
Jetra mi otkazuje.”
Mislila sam da mi jetra otkazuje
jer sam tad bila ufurana u Doktora Housea.
Uvijek ispadne da je tako u seriji.
Ali ne, to je bilo ovo.
U sobi punoj ljudi bila sam sama.
Nisam mogla rabiti svoj mobitel
da pošaljem SMS prijateljici jer nisam imala ni mobitel
ni prijateljice.
I tako sam ondje sjedila
u lokvi vlastite krvi,
ne mičući se, ne puštajući zvuka
sat i 45 minuta dok nije bilo sigurno.
Zvono je zvonilo.
Gđa Deaver je rekla: „A ne, sat nije gotov kad zvoni.
Sat je gotov kad vas ja pustim.”
Koja pizda.
Što?
Zvonilo je.
Napokon nas je pustila.
Svi su učenici izjurili izuzev učenice koja je ostala
pitati nešto gđu Deaver,
i približila se njezinu stolu da to učini zaklonivši joj pogled na mene.
To mi je bio izlaz.
Klisnula sam otamo brzo poput maslaca koji se topi na tostu.
Klisnula sam otamo brzo kao 50 kg teška tinejdžerica
natopljena krvlju.
Ali suočila sam se s novim problemom.
Izložena svijetu, ogoljena i uplašena kao tek ispiljena iguana
na plaži koja vrvi grabežljivim zmijama koje mi ometaju put do oceana
stoga i moju slobodu, ranjiva i opet, sama.
Sve dok...
mi nije prišao Rod Shayan.
„Hej, kompa,” rekao je. „Što ima?”
Rekla sam: „Ništa, što ima s tobom?”
Rekao je: „Što to skrivaš?”
Rekla sam: „Što ti skrivaš?”
Okrenuo me i sve vidio.
Počeo se smijati.
Počela sam se smijati plačući.
Rekla sam: „Rode, moraš mi pomoći.”
Pa se prestao smijati.
Svukao je hudicu.
Svezao mi je oko struka.
Otpratio me do tajništva, pomogao mi nazvati mamu.
A kad je došao njezin auto, uveo me unutra.
A prije nego što smo otišle,
sagnuo se do suvozačeva prozora
i učinio ovo.
Spustila sam prozor ovako.
Ne, šalim se, ovako.
Rekao je: „Ne brini se, kompa. Imam četiri sestre.
Nakupuj si čokolade.
Vidimo se sutra!”
A onda je potapšao stražnji dio auta?
Kao da smo teretni kontejner prepun robe?
Jednom mjesečno
na dan koji je nasumičan...
i nikad nije isti...
zavrne me u maternici,
uhvatim Mjesečev pogled,
svučem ljudsku kožu
i pretvorim se u zvijer.
Je li tako, moje dame?
I oličenje je duha našeg vremena
u filmovima i serijama kad se žena ponaša suludo
a muškarac kaže: „Imaš menstruaciju?”
A ona ga nogom šutne kroz stakleni izlog.
I to je njezino pravo.
Ali u mom slučaju...
uvijek sam...
jednom mjesečno...
na samom rubu
atentata na državnog dužnosnika
u maniri ubojstva-samoubojstva.
A onda netko od mojih bližnjih
dođe do mene s najboljim namjerama i kaže:
„Hej, Hannah...
kako si?
Totalno.
Samo smo... Nas nekoliko... Samo smo zabrinuti.
Razgovarali smo i zabrinuti smo za tebe.
Samo želimo znati što je bilo. Što ima kod tebe?
Jer, da, slušamo neke od...
Samo... Nije neki problem, ali neke od stvari
koje radiš i govoriš zastrašujuće su.
Pa smo samo... I usput ovo je dijalog, razumiješ?
Želimo čuti i tebe, ali...
jesi li možda, ne znam,
postoji neki kao ciklus,
ima nekoliko faza.
I usput, želim biti u krivu.
Razumiješ što govorim?
Želim.
Nadam se da... Hej! Polako.
Samo želim razjasniti,
imaš li ti...
trenutno mjesečnicu?”
Morate razumjeti sve vrijeme dok mi ta osoba govori, ja divljam.
Jebeno...
Kao Benedict Cumberbatch koji snima pokrete za zmaja iz Hobbita.
Oni pitaju: „Imaš li mjesečnicu?” A ja kažem...
„Znate što, vjerojatno. Ajme, baš vam hvala.”
Stvarno ste mi pomogli s tim.
Vi...
Spustili ste mi uže na dno bunara, zar ne?
Umalo sam učinila nešto loše...
Hvala vam za to.”
A usput, sad si postavljamo pitanja.
Ovo je svakako dijalog.
Je li moguće zaustaviti slanje već poslanog paketa?
„Molim?” „Za Washington. Javi mi.”
Ljudi mi dolaze poslije gaže, ne želim se hvaliti.
I uvijek govore istu stvar.
Kažu mi: „Hannah...
kako to da tako mnogo radiš?”
Kažu: „Čini se da kod tebe šljaka nikad ne staje.”
Ja kažem: „Jednostavno je.
Postoji razlog za to.”
A on je sljedeći.
Od 9. do 14. godine natjecala sam se kao navijačica.
Plješćite.
Nadam se da se ovo podrazumijeva,
poštujem svakog člana ove publike.
Poštujem posjetitelje El Reya.
Poštujem građane najboljeg grada na planetu,
Los Angelesa u Kaliforniji.
Ali slušajte što ću vam reći...
nijedan od vas šupaka
ne bi ni pola dana izdržao na treningu navijačica.
Razumijete?
Ako vas ne slomi dresura,
psihološki rat svakako hoće.
Mislim da ne shvaćate.
Imala sam kolegicu, Suzanne.
Ispala je iz piramide tijekom natjecanja
a kad je sišla s pozornice,
bila je tako ljuta da je otišla do betonskog zida
šutnula ga i skršila nogu.
Da, znate gdje sad radi?
U Pentagonu.
Tko li sad puši zbog odbijenih bodova na Državnom prvenstvu?
Libija, vjerojatno.
Na istom prvenstvu, druga je cura letjela ali je zateturala pri slijetanju.
Odbijeni bodovi.
Uhvatila je pogled moje trenerice u prednjem redu
i počela je pišati
u zraku
od straha.
Želite reći da navijanje ne spada u sport?
U pravu ste.
To nije sport.
To je podvrsta američke vojske.
Mislite da ovo želim raditi, ljudi?
Mislite da želim raditi stand-up komediju?
Ovo je jadno.
Nekoć sam bila prvakinja, ljudi.
Okusila sam slavu.
Navijanje mi je uništilo tijelo, dobro?
Pri saginjanju, koljena mi zvuče kao kockice u rukama ovisnika o kockanju.
Boli vas kad to čujete?
Imam 28 godina!
Biseksualna sam.
Ovo mi je nešto novo.
Znate, dalo bi se reći da više od 90 %
svih komičara na sceni skoro isključivo
razgovara o razlici između muškaraca i žena.
Ali koliko njih
zapravo zna.
Ja sam u rovu.
Provodim istraživanje.
Prikupljam podatke.
Riskiram svoj život.
I ovdje sam kako bih vam rekla, ljudi. Ovo su rezultati.
Muškarci su idioti, a žene su iritantne.
Bitka spolova izjednačena je.
Jebite se i jedni i drugi.
Svi ste me odreda raspizdili.
Biseksualci.
Svi nas žele,
a nitko nas ne želi.
Heteroseksualci ne misle da smo njihovi.
Homoseksualci tek.
Lezbijke, što smo vam mi učinili
osim što smo vas zavlačili i slomili vam srce?
Zašto ste ljute, pitam se?
Kako da ovo još kažem?
Biseksualci su Židovi LGBTQIA plus zajednice.
Je li tako?
Svi govore: „Biseksualci su samo mjenjoliki, manijakalni zlikovci.
Ne spadaju među nas.”
Podsjeća vas na nešto, Židovi?
Privatnost je ovih dana teško očuvati, slažete se?
Slažete se?
Mislim, ne možete ni sjesti pred fontanu
s glavom u rukama, ljuljati se naprijed-natrag
jecajući, a da netko ne priđe,
ufotka vas i napiše naslov
„Trenutno raspoloženje.”
Ne mogu vas ostaviti nasamo.
I mislim da društvene mreže imaju veze s tim.
Nekidan čujem mladu ženu kako telefonira.
Mislim da njezin razgovor potvrđuje da sam u pravu.
„Jesam ti rekla da mi je Mila povukla poziv na svoj rođendan.
Ma da, znam, kriminalno loše.
Sve sam priredila i večer prije nazove me i kaže: ‘Sori Sav,
mislim da ću ići samo sa svojim roditeljima.’
Mislim, popizdila sam, ali ništa nisam rekla.
A sljedećeg dana, pogodi tko je u pozadini
Kateina storija na Snapchatu u 1.27 u Catchu u zapadnom Hollywoodu?
Kučka jedna. Ali ima još.
Instagram, 2 u noći.
Kate objavi fotku njih dviju naslova:
‘Sretan ročkas mojoj BFF-ici, emotikoni srca, zvijezde i šampanjca.’
Zar je mislila da neću vidjeti?”
Vjerujem da kad bi se takva situacija odvila
recimo...
1931. godine...
razgovor bi tekao više ovako.
-„Pozdrav, Maude.” -„O, bokić Blanche.
Imaš kakvih vijesti?”
„Čuj, Maude, sjećaš se soareje
koju smo planirale?”
„Naravno. Odjenut ćeš onu zgodnu crvenu opravicu?”
„Mama i tata kažu da ne može.
Kažu da idemo samo nas troje.”
Ma to je gala, Blanche. Baš gala.
- Pa, zbogom. - Zbogom.
I to je to.
Te žene odu svaka svojim putom da otkriju što će sad
s nedavno dobivenim pravom glasa.
Imaju posla.
Ne znam kako je bilo biti žena 30-ih,
ni ne tvrdim to,
ali ponekad plačem dok perem posuđe,
a to je blizu.
Sad ću vam reći nešto što se govori u mojoj kulturi.
To je riječ koja znači zdravo.
Riječ koja znači mir.
Riječ koja znači zbogom.
Ta riječ, dakako,
jest šalom.
Šalom vama naprijed.
Šalom.
Šalom vama sa strane.
Šalom.
Šalom ovima gore.
Šalom.
Molim vas svi zajedno.
Šalom.
To je sve od hebrejskog što znam.
Ja sam loša Židovka,
i to mi je svanulo u veoma teškom trenutku.
Bila sam na bakinu pogrebu,
sa židovskim obredom,
i kako se bližio kraju, rabinica nam je signalizirala
da joj se pridružimo u završnoj molitvi.
Ona i svi oko mene počeli su pjevati.
Uspaničila sam se jer nisam znala molitvu.
Ali tad...
U tom času...
oblaci se raziđoše.
Kao da me sam Bog
prosvijetlio znanjem.
Počeh...
pjevati.
Ali kako sam mogla znati tu molitvu?
Melodiju.
Svaki pojedini stih.
Pogledah u nebo.
Jedna mi suza kane iz oka.
I shvatih.
Pa to je samo zadnja pjesma iz Schindlerove liste.
I nećete vjerovati, ali to nije bilo najčudnije
što mi se toga jutra dogodilo na groblju.
Prije negoli je počeo obred, vozač mrtvačkih kola zadužen za lijes
izgnjavio je moju stariju sestru i mene
kad smo pristali ne samo nositi lijes,
nego nositi najteži dio lijesa. Prednji.
Objasnio je da taj dio tradicionalno rade muškarci.
i da mi ne bismo bile dovoljno jake.
Ne želim kinjiti njegovo tijelo,
ali taj je čovjek bio blijed, krhak, natmuren čovjek
bez kose izuzev zalizaka,
drhtavih, smežuranih ruku.
Tako bi izgledao Wolverine da se ne može iscijeliti.
A ono što trebate znati o mojoj obitelji
što daje kontekst cijeloj priči,
jest da dolazim iz veoma queer obitelji.
Ja sam biseksualna.
Imam dvoje transrodne braće.
Moja baka, koju smo to jutro pokapali,
bila je otvoreno ponosna lezbijka.
I premda mi je otac hetero
ipak se rasplače kad Julie Andrews zapjeva u Moje pjesme, moji snovi.
I kako to zovete?
Ja to zovem muškarcem kojemu možete vjerovati.
Baka se autala 1962. g.
Preselila se iz Philadelphije u Kaliforniju s dvojicom dječaka,
petogodišnjakom i šestomjesečnom bebom.
Sve je uspjela sama. A razlog zbog kojeg je preživjela
razlog zbog kojeg je uspjela jest zato što se zauzela za sebe
na svakom koraku tog puta.
Njezina krv teče mojim venama,
tako da mi neće neki čovječuljak u kostimu Sweeneyja Todda...
govoriti
da nisam dovoljno jaka.
Vratim se do tipa i kažem: Hej, neće biti problem.
Savršeno smo sposobne.
Možemo mi to.
Možemo podnijeti težinu.
Nema problema.
A on je učinio ono što muškarci rade
kad žele da znaš da te ne poštuju.
Izbjegavao je kontakt očima i obratio se najbližem muškarcu.
Rekao je mojem tati:
„ ”To tradicionalno rade muškarci, one neće biti dovoljno snažne.”
Bilo je rano jutro.
Ne ponosim se time, ali rekla sam: „Ej, Duše prošlih Božića.
Bila sam kapetanica navijačica u srednjoj školi.
Nije mi prvi put da nosim lezbijku koja je omlitavila.
Na koncu nam je dopustio.
I hodali smo
noseći moju baku na njezino konačno počivalište.
I dok smo hodale, razmišljala sam o nasljeđu koje je ostavila.
I pitala sam se bi li bila ponosna.
Molila sam se za znak.
I hodale smo do njezina groba, slijedeći vozača mrtvačkih kola.
I kad smo se približili raki...
on je upao unutra.
Hvala vam, Los Angeles.
Ja sam Hannah Einbinder.
Laku noć!
MOJIM RODITELJIMA
Prijevod titlova: Ksenija Švarc