Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dere kan sette dere.
Når komikere begynner showet,
begynner de ofte slik:
"La meg fortelle dere litt om meg selv."
Her er min versjon av det.
Mamma fikk meg da hun var 42.
Før det, var hun...
...opptatt.
Det var hun som tjente pengene hos oss.
Hun var tolv år eldre enn pappa
og nektet
å gifte seg med han.
Hva betyr det for meg å være kvinne?
Det betyr å være mann.
Når mamma kysset oss god natt, kysset hun to ganger.
Én for den kvelden, og...
...én for at hun var borte dagen etter.
Det er ikke synd på meg altså, Los Angeles.
Jeg ble oppdratt av en skikkelig mamma,
mi madre real.
Gloria Lopez Cabrera.
Hun lærte meg alt jeg kan.
Hun er årsaken til at jeg ikke sier: "Au!" hvis jeg brenner meg,
men: "Ay!"
La oss gå enda lengre tilbake.
Året var 1995, mamma og pappa ønsket seg en gutt.
Genetikere saumfarte pappas...
...genetiske materiale
og fjernet all sæd med XX "kvinnelige" kromosomer.
Alle bortsett fra ett.
Ni måneder senere dukker mammas lille gutt opp som jente,
som en påminnelse om at vil du leke Gud,
får du med djevelen å gjøre.
Så når folk spør meg om det er tøft å være kvinnelig komiker,
i en mannsdominert bransje,
sier jeg: "Dette er ikke min første jævla rodeo."
La oss begynne.
Har noen av dere prøvd DMT?
Akkurat.
For dere som ikke vet det,
er DMT et psykedelisk stoff
som spres ut i hjernen vår
når vi dør.
Si hva dere vil om fyren,
men snilt av Gud å strø det rundt der inne, eller?
Han tenkte: "Dessverre, mennesker,
dere vil etter hvert...
...bli nødt til å dø.
Men...
...rett før dere gjør det...
...skal dere faen meg leve!"
Jeg tar ikke dop så ofte, ikke nå lenger,
for jeg røykte Los Angeles-marijuana
flere ganger om dagen i viktige faser av hjernens utvikling.
Så jeg er det forskere og leger
i flere artikler og medisinske tidsskrifter kaller...
..."ødelagt."
Vennene mine prøver å få meg til å ta sopp og syre med dem.
De sier
det vil åpne sinnet mitt.
En gang så jeg et edderkoppnett
med regndråper, og jeg stirret så lenge
at jeg kom én time og 45 minutter for sent på jobb.
Sjefen min sa: "Hanna, dette er uakseptabelt.
Jeg venter meg mer av deg."
Jeg sa: "Miss Valdez...
Hvem ba deg gjøre det?
Vi jobber på en kafé
midt blant West Hollywoods eliteklyser.
Jeg har én oppgave her.
Sprite opp moralen til de andre baristaene.
Jeg er et komisk pusterom.
Intet mer, intet mindre.
Vil du jeg skal komme i tide,
eller vil du jeg skal forhindre Victoria
fra å drepe en av skuespillerne i en serie på CW?
For det andre...
...og det viktigste...
...edderkoppnettet er ikke bare et hjem.
Naturen har designet det for død,
for å drepe.
Men hva er fanget i nettet?
Jo, vann, livets essens.
Jeg kikket opp og så solen skinne gjennom bladet på et tre
så det visnet og falt på bakken, dødt, ironisk nok
der treet ikke kunne ha vokst
uten samme sol som drepte bladet.
Begynner jeg med syre, kommer jeg aldri tilbake.
Når jeg dør, for det har jeg planlagt, skal jeg donere
kroppen min til forskning så de kan studere hva
narkotika har gjort med hjernen min.
Men for å være ærlig er det mest fordi
jeg synes de nerdene fortjener å se en tier
naken på ordentlig for en gangs skyld, eller hva?
Jeg røykte så mye gress for å jevne ut de 40mg
med Adderal jeg tok hver dag i seks år.
Jeg er veldig fornøyd.
Nevrodivergenessansen er her, folkens!
ADHD er kult nå!
ADHD-hæren, baby!
Tidenes verste hær.
Alle stiller alarmen på sent i stedet for tidlig.
Kom de for sent til slaget?
Sersjanten roper: "Idioter!
Hva var det jeg sa?"
Jeg mener,
overforbruket av amfetaminbaserte reseptbelagte midler
for å øke produktiviteten under kapitalismen har lurt folk
til å tro at alle har ADHD,
men egentlig hater de bare jobben sin
og trenger narkotika for å gjøre den.
Og... Når...
Har du ADD og ADHD, vil alle du kjenner
si at du skal
meditere.
For å prøve å få mental kontroll.
Men jeg har ADHD,
og hver gang jeg prøver å meditere,
høres det slik ut i hjernen min.
Så jeg lar være.
Forrige uke, etter 15 år som min terapeut,
foreslo hun hypnose.
Ikke morsomt nok?
Greit det.
Null stress.
Jeg skal faktisk
omformulere for dere.
For det kan jeg gjøre.
Jeg tar det med en gang.
Forrige uke...
...etter 15 år
med fast psykolog,
foreslo hun at jeg skulle treffe
en trollmann!
Så hun kan kaste en forbannelse over meg.
Bare så det er klart.
Det burde ikke koste penger å bli hypnotisert.
Det burde koste rare tjenester.
Når jeg kom for å betale, skulle hypnotisøren si:
"Nei, mitt barn, jeg vil ikke ha pengene dine.
Du må bære en gris til toppen av et fjell og la den drikke
fra bekken der hver dag ved solnedgang
til neste fullmåne.
Eller vippse. Det var et langt år."
Jeg sier: "Bra, og vippsnummeret?"
Hun sier: "Navnet mitt."
Jeg sier: "Hva er det?" Og hun: " Det er..."
Men nok om meg.
La oss snakke om dere.
Klapp, alle dere som er her i kveld
som mener dere er et godt menneske.
Var ikke det litt mange?
Jeg klappet ikke.
Jeg...
Jeg vet jeg ikke er et godt menneske.
Jeg er det bare på papiret.
Dere vet, sånn som...
Jeg er veganer, kjører elbil og stemte Bernie Sanders.
Tre ganger.
Men jeg gjorde det ikke for å være snill.
Tror dere virkelig jeg er veganer fordi jeg bryr meg om at
uskyldige, stemmeløse dyr blir slaktet hver eneste dag?
Nei.
Nei, jeg er veganer fordi jeg ville redusere
sjansen for å få kreft,
men ville ikke slutte å sniffe maling.
Tror dere jeg kjører elbil fordi jeg bryr meg om miljøet?
Førtifem dollar for full tank, herregud!
Penger!
Stemte jeg Bernie fordi han har vært på rett side
siden han begynte i politikken
og ville ha løftet fram
de mest oversette og verdige amerikanerne,
ikke de rikeste og de ondeste selskapene? Nei!
Jeg stemte på han på grunn av kroppen hans.
Bernie Sanders. Jeg elsker den galningen.
Han sender meg e-poster. Jeg meldte meg på nyhetsbrevet,
og de emnefeltene er helt sinnssyke.
Bernie sendte e-post sist uke med emnet:
"Hannah, det er ikke bra!"
Jeg bare:
"Nei, det vet vi."
I 1949 var det en som het Alfred Steferud
som skrev en artikkel i USDA Journal of Agriculture.
Han foreslo at anleggsgartnere bare skulle plante trær
som var hankjønn,
fordi trær som var hunkjønn
forsøplet gatene med frø og frukt og gjorde dem utrivelige.
Naturligvis tenkte Amerika i 1949:
"Æsj! Vi vil ikke at disse jævla trærne
skal få mensen på fortauet!
Ekkelt!"
Da ble det bestemt!
Tenk det, i 1949, i byene her i landet,
ble det plantet nesten bare hanntrær.
Antallet mennesker med pollenallergi
på den tiden var 15 millioner.
I dag er tallet 230 millioner.
Og ingen har det verre...
...enn meg.
Jeg er allergisk mot pollen, støv, gluten, melk, alle dyr med pels,
fjær, gress. stein, frukt, kontrastvæske, amoxicillin,
rød hårfarge nummer 40,
og ifølge eksen, å bli tatt på av en mann.
Nå...
Alle vet at trær filtrerer giftige kjemikalier i luften gjennom porene
i bladene og slipper ut renere luft.
Men det jeg har samlet dere her i kveld for å diskutere...
...er hvor disse kjemikaliene ender opp.
Vel...
Hadde vi plantet jentetrær
som ikke produserer pollen
i det hele tatt...
Plutselig ble alle stille.
Ja!
...ville kjemikaliene blitt overført til frøene
som faller av trærne og ruller ned i rennesteinen.
Men siden vi måtte plante
disse forpulte guttetrærne,
gjett hvor kjemikaliene
som trærne absorberer ender opp hen?
I pollen.
Skal vi snakke om giftig maskulinitet?
Dere puster inn en kjemikalieklump hver gang dere går ut døra.
Jeg er ikke en som sutrer om et problem uten å ha en løsning.
Og jeg mener det er ganske enkelt i denne saken.
God natt! Nei da.
Vi må drepe de trærne.
Jeg snakker ikke om trærne i skogen. Nei!
Jeg mener ikke dem.
De er en del av et komplekst system jeg ikke kan gå inn på.
"Jo, Hannah, gjør det". Ok!
Trær i skogen lever under en slags botanisk kommunisme.
De distribuerer næring gjennom røttene
ut fra hvilke trær som trenger hva.
Trærne der advarer trær milevis unna
om rovdyr, slik at de kan avgi
et stoff som gjør at barken smaker rart.
De sender beskjeder.
Beskjeder under bakken.
Trær har språk.
Og dere sover om natten?
Jeg er våken!
Trærne i skogen er komplekse samfunn bygget på
styrken til de feminine mødretrærne, og vi må beskytte dem.
Men disse puleguttene i byen,
hva kan de overhodet ha å snakke om der nede?
Alle er menn.
Det høres sikkert ut som en episode av The Joe Rogan Experience.
Drep dem!
Og biene jobber overtid.
Jeg så en bie pollinere en blomst klokken 23:45.
Jeg sa: "Stemple ut, konge, du jobber for hardt."
Herregud, bier er patetiske.
"Må jobbe for dronningen."
Hun tenker ikke på dere!
Redd biene?
Ja, fra en polyamorøs, monarkisk tyrann.
Femten minutter til.
Nei da, vi må redde biene, for å være seriøs.
Uten biene...
...ingen avlinger.
Ingen avlinger...
...ikke noe mat.
Ikke noe mat...
Tynn!
Nei!
Vi må redde dem.
De blir drept.
Det er stort sett klimaendringene som dreper biene.
Hater å si det, men sånn er det.
Klimaendringene er her.
Det skjer ikke snart.
Det skjer nå.
I kveld.
Alt må vekk.
Og menneskeheten er...
Bortsett fra alle her.
Menneskeheten er en giftig,
voldelig
ektemann.
Og klimaendringene er bare jorda...
...som innser hva hun er verdt...
...og søker om skilsmisse.
Vet dere hva jeg synes, som en venn?
Bra for henne.
Tenk dere jorda
fra 11. etasje i en blokkleilighet i New York City
som kaster menneskehetens dritt ut vinduet
og ned på fortauet, som Marisa Tomei i Min kule fetter Vinny.
Sier bare: "I 4,5 milliarder år har jeg funnet meg i dette!
For hva? Tror dere at dere kan forurense meg
uten beskyttelse og bytte til en ny planet?
Vær så god!
Vil dere dra til Mars?
Dra til Mars!
Riv med dere alt dere finner!
Som er ingen faens ting!
Hun har ikke halvparten av det jeg ga dere!
Hun har ikke vann en gang!
Jeg har 71 % som fortsatt stiger, takket være dere jævler!
Jeg lager mat.
Jeg vasker for dere.
Jeg gir dere tak over hodet.
Og hva gir dere meg?
Hæ?
Fengselsfugler som rydder stranda
fra 11 til 15 på lørdager?
Dra til helvete!"
Ikke vær redd, det er bare meg.
Det...
Det var jorda.
Dette...
...er sola.
Det var jorda.
Dette er sola. Sånn.
"Ikke se på meg!"
Det var sola.
Og...
...dette...
...er månen.
"Hallo.
Så dere meg først nå?
Jeg har observert dere.
Jeg har vært her siden klokka 15.
Si meg.
Hvordan føles det å bli varm av solstrålene?
Jeg er så kald.
Blø! Blø!"
Den følelsen får jeg av henne.
Utrolig nok minner det meg om noe helt annet.
Jeg vil dele et undertrykt minne som nettopp dukket opp igjen.
Året var 2009. Dagen startet som den alltid gjorde.
Jeg var 15 år.
Jeg våknet med dundrende migrene.
Jeg tok Adderal med kaffe for å bli kvitt den.
Jeg kjørte til skolen hvor jeg røykte gress på parkeringen med en gutt
som var døpt Legend Waters.
Jeg kom til meg selv i engelsk i sjuende time.
Plutselig...
...kjente jeg det buede setet
på stolen min bli fylt av
en mystisk væske.
Jeg vurderte ulike muligheter.
Nummer én,
en nummer én.
Det kunne ikke være det.
Det ville jeg ha skjønt før.
Den eneste andre væsken kroppen min hadde produsert
så langt var
tårer.
Men jeg hadde tatt en så høy dose Adderal
at slike følelser ville vært umulige
akkurat da.
Jeg så til slutt ned og så...
...blod.
Jeg tenkte: "Herregud.
Dette kan bare bety én ting.
Leversvikt."
Ja, jeg trodde det var leversvikt.
Jeg så mye på sykehusserien House på den tiden.
Det betyr alltid det i den serien.
Men, nei. Nå skjedde det.
I et rom fullt av folk var jeg alene.
Jeg kunne ikke bruke mobilen
og tekste en venn, for jeg hadde ingen mobil,
og jeg hadde ingen venner.
Så jeg satt der,
i en pøl av mitt eget blod,
uten å røre en muskel, uten en lyd
i én time og 45 minutter, til det var trygt.
Klokka ringte.
Frøken Deaver sa: "Så, så, timen er ikke over fordi klokka ringer.
Timen er over når jeg sier det."
For ei drittkjerring.
Hva?
Klokka ringte.
Endelig lot hun klassen gå.
Alle stormet ut, bortsett fra én som ble igjen
for å spørre frøken Deaver om noe.
Hun gikk mot skrivebordet sitt og kunne ikke se meg.
Da kom jeg meg ut.
Jeg gled ut derfra som smør på varmt brød.
Jeg gled ut derfra som en 50-kilos tenåringsjente
full av blod.
Men nå hadde jeg et nytt problem.
Jeg var ute i verden, naken og redd som en nyfødt iguan
på en strand full av giftige slanger som sperret for reisen til havet,
og dermed friheten. Jeg var sårbar og alene, igjen.
Inntil...
...Rod Shayan kom bort til meg.
Han sa: "Hei, du. Hva skjer?"
Jeg sa: "Ingenting, enn du?"
Han sa: "Hva skjuler du?"
Jeg sa: "Hva skjuler du?"
Han snudde meg rundt og så alt.
Han begynte å le.
Jeg begynte å le og gråte.
Jeg sa: "Rod, du må hjelpe meg."
Han sluttet å le.
Tok av seg hettegenseren.
Knyttet den rundt livet mitt.
Han fulgte meg til rektor og hjalp meg å ringe mamma.
Da bilen hennes kom, satte han meg inn.
Like før vi kjørte,
bøyde han seg ned ved passasjervinduet,
som dette.
Jeg rullet det ned.
Tuller.
Han sa: "Ikke tenk på det. Jeg har fire søstre.
Kjøp masse sjokolade.
Sees i morgen!"
Så dunket han på bilen.
Som om vi var en godscontainer?
Én gang i måneden...
...på et tilfeldig tidspunkt...
...aldri det samme...
...sier det pang i livmoren min.
Jeg får øyekontakt med månen,
kaster menneskehammen
og blir et beist.
Eller hva, damer?
Det er en scene i Zeitgeist,
både filmen og serien, hvor en kvinne er gal
og en mann sier: "Har du mensen?"
Og hun sparker han gjennom et vindu.
Og det er greit.
For min del...
...alltid...
...én gang i måneden...
...er jeg på nippet
til å henrette en folkevalgt
i drap-selvmord-stil.
Da er det noen i livet mitt
som kommer til meg av ren godhet og sier:
"Hei, Hannah!
Hvordan går det?
Helt sant.
Vi bare... Vi er bekymret.
Vi er bekymret for deg.
Vi vil vite hva som skjer.
Vi har hørt på noe av...
Bare noe av det
du gjør og sier er skremmende.
Så vi... Dette er en dialog.
Vi vil høre din side, men...
Kan det være at du er... For jeg vet
det er en syklus,
flere faser.
Håper jeg tar feil.
Skjønner dere?
Jeg vil det.
Jeg håper jeg...
Ville bare være sikker,
har du...
...har du mensen?"
Hele tiden denne personen snakker, er jeg rasende.
Jeg er helt...
Jeg er som Benedict Cumberbatch i The Hobbit.
De sier: "Har du mensen?" Og jeg...
"Ja, det kan godt hende. Jøss, takk.
Der hjalp du meg skikkelig. Det...
Du...
Der slengte du et redningstau ned brønnen.
Holdt på å gjøre noe ille. Så...
Takk for det."
Og forresten, nå kommer spørsmålene.
Helt klart dialog:
"Vet du om en pakke som er sendt kan stoppes?"
"Unnskyld?" "Washington. Gi beskjed."
Ikke for å skryte, men folk kommer til meg etter showene.
De sier alltid det samme.
De sier: "Hannah...
hvorfor provoserer du sånn?"
De sier: "Du gir deg liksom aldri."
Jeg sier: "Enkelt.
Jeg har mine grunner."
Nå skal dere høre.
Fra jeg var 9 til jeg var 14 var jeg cheerleader.
Klapp.
Håper dere skjønner dette,
jeg respekterer alle som sitter her.
Jeg respekterer El Reys høye beskyttere.
Jeg respekterer alle som bor i den flotteste byen på jorda,
Los Angeles, California.
Men vet dere hva...
Ikke en av dere jævler
hadde klart en halv dag på cheerleader-trening.
Skjønner dere?
Hvis dårlig kondis ikke hadde slått dere ut,
hadde den psykologiske krigføringen gjort det.
Tror ikke dere forstår helt.
En på laget, Suzanne,
falt ned fra pyramiden i en konkurranse.
Da hun kom ned fra scenen,
var hun så rasende at hun gikk til en murvegg
og sparket så hardt at hun knuste foten sin.
Gjett hvor hun jobber nå?
Pentagon.
Gjett hvem som fikk minuspoengene?
Sikkert Libya.
I samme konkurranse var det en som vaklet i et stunt.
Det er minuspoeng.
Hun møtte blikket til treneren på første rad
og begynte å tisse
ut i lufta
av ren frykt.
Og dere mener at cheerleading ikke er en idrett?
Det stemmer.
Det er ikke en idrett.
Det er en amerikansk militærsekt.
Tror dere jeg vil gjøre dette?
At jeg vil være standup-komiker?
Det er patetisk.
Jeg var en superstjerne.
Jeg fikk smake på ære.
Cheerleading ødela kroppen min.
Når jeg bøyer meg, skrangler knærne som to terninger.
Hørtes det fælt ut?
Jeg er 28!
Jeg er biseksuell.
Jeg har ikke opplevd det.
Jeg vil påstå at minst 90 %
av alle komikere som står på scenen bare snakker om
forskjellen mellom menn og kvinner.
Men hvor mange av dem
vet hva forskjellen er?
Jeg gjør grovarbeidet.
Jeg gjør research.
Samler data.
Jeg risikerer livet.
Jeg kan fortelle dere at vi har et resultat.
Menn er idioter og kvinner er irriterende.
Kampen mellom kjønnene ender uavgjort.
Både du og du kan dra til helvete.
Alle sammen gjør meg forbannet.
Biseksuelle.
Alle har lyst på oss,
men ingen vil ha oss.
Streitingene vil ikke ha oss.
Homsene vil i hvert fall ikke ha oss.
Og lesber, hva har vi egentlig gjort mot dere,
bortsett fra å lure dere og knuse hjertene deres?
Hvorfor er dere så sinte?
Hvordan skal jeg si det?
Biseksuelle er jødene i LGBTQIA+- verdenen.
Skjønner?
Alle sier: "Biseksuelle er gale kameleonskurker
og ikke en av oss."
Ringer det noen bjeller, jøder?
Privatliv er ikke så enkelt nå for tiden, eller hva?
Eller hva?
Du kan ikke engang sitte foran en fontene
med hodet i hendene, gynge fram og tilbake
og gråte uten at noen kommer bort
og tar et bilde med bildetekst:
"Stemningsrapport."
Aldri et øyeblikk alene.
Jeg mener at sosiale medier er årsaken.
Jeg hørte ei jente snakke i telefonen.
Samtalen hennes beviser det:
"Sa jeg at Mila trakk invitasjonen til bursdagsbrunsjen?
Ja, jeg vet det, utilgivelig.
Kvelden før ringer hun og sier: "Beklager,
jeg tror jeg drar med foreldrene mine."
Jeg var forbannet, men sa ingenting.
Gjett hvem som er i bakgrunnen
på Kates Snapchat-story klokka 13:27 på Catch i West Hollywood?
Den hurpa. Og ikke bare det.
Instagram, 14:00.
Kate laster opp et bilde og skriver:
'Gratulerer med dagen BFF, hjerte, stjerne, champagne-emoji.'
Trodde hun jeg ikke ville se det?"
Jeg liker å tro at hvis dette hadde skjedd
la oss si i...
...1931...
hadde det foregått omtrent sånn.
-"Hallo, Maude." -"Heisann, Blanche.
Noe nytt å skrive hjem om?"
"Maude, du husker den soaréen
vi hadde planlagt?"
"Ja, du skal fortsatt ha på den lille røde!"
"Vel, mor og far sier nei.
Det blir bare oss tre."
"Det er greit, ingen fare."
-"På gjensyn." -"På gjensyn."
Det er alt.
De kvinnene går hver til sitt og finner ut hva de skal gjøre
med sin nylig ervervede stemmerett.
De er opptatt.
Jeg aner ikke hvordan det var å være kvinne på 30-tallet,
jeg påstår ikke det heller,
men jeg har grått over oppvasken.
Nesten det samme.
Jeg skal si noe til dere som vi sier i min verden.
Ordet betyr hallo.
Og det betyr fred.
Ordet betyr farvel.
Ordet er, naturligvis,
shalom.
Shalom, dere foran.
Shalom.
Shalom på sidene.
Shalom.
Shalom der oppe.
Shalom.
Alle sammen, si det sammen med meg.
Shalom.
Det er alt jeg kan på hebraisk.
Jeg er en dårlig jøde.
Noe jeg oppdaget i en veldig vanskelig tid.
Jeg var i bestemors begravelse,
en jødisk seremoni,
og da det nærmet seg slutten, ga rabbineren tegn til oss
om å be en siste bønn sammen.
Hun og alle rundt meg begynte å synge.
Jeg fikk panikk, for jeg kunne ikke bønnen.
Men så...
Plutselig...
...sprakk skyene opp.
Som om Gud
sendte meg kunnskapens lys.
Jeg begynte...
...å synge.
Men hvorfor kunne jeg denne bønnen?
Melodien.
Hvert eneste ord.
Jeg så opp på himmelen igjen.
En enslig tåre trillet.
Da skjønte jeg det:
"Dette er jo siste sang i Schindlers liste".
Tro det eller ei, det var ikke det rareste
som skjedde den morgenen på kirkegården.
Før gudstjenesten begynte, laget sjåføren av likbilen
store problemer for de eldre søsknene mine og meg
da vi tilbød oss å ikke bare bære kisten,
men å bære det tyngste. Fronten.
Han sa at det tradisjonelt var menn som gjorde det,
og at vi ikke var sterke nok.
Jeg liker ikke å kritisere kropper,
men dette var en blek, skrøpelig, stygg mann,
uten hår bortsett fra kinnskjegg,
og skjelvende, gamle hender.
Som om Wolverine ikke kunne helbrede seg selv.
En ting dere bør vite om familien min,
for å belyse historien,
er at vi er veldig skeive.
Jeg er biseksuell.
Jeg har to søsken som er transpersoner.
Bestemor, som fikk sitt siste hvilested den morgenen,
var åpent og stolt lesbisk.
Pappa er streit,
men gråter når Julie Andrews synger høyeste tone i Sound of Music.
Hva kaller man det?
Jeg kaller det en mann du kan stole på.
Bestemor kom ut av skapet i 1962.
Hun flyttet fra Philadelphia til California med to gutter
en på fem, en på seks måneder.
Hun gjorde det helt alene. Og hun overlevde
og blomstret fordi hun hadde tro på seg selv
hele veien.
Blodet hennes renner i mine årer,
så jeg skal ikke la en Sweeney Todd- kostymeaktør...
...fortelle meg
at jeg ikke er sterk nok.
Jeg går tilbake til fyren og sier: "Ikke noe problem.
Vi klarer det helt fint.
Vi fikser det.
Vi klarer den vekten.
Ikke et problem."
Så gjorde han det menn gjør
når de vil vise at de ikke respekterer deg.
Han unngikk øyekontakt og snakket til nærmeste mann.
Han sa til faren min:
"Det er tradisjonelt en jobb for menn, de er ikke sterke nok."
Det var tidlig en morgen.
Jeg er ikke stolt av det, men jeg sa: "Hei, fortidens ånd.
Jeg var cheerleader-kaptein på ungdomsskolen.
Dette er ikke første gang jeg bærer en lesbisk som er halt."
Til slutt lot han oss gjøre det.
Så gikk vi.
Vi bar bestemor til hennes siste hvilested.
På veien tenkte jeg på ettermælet hennes.
Og jeg lurte på om hun ville vært stolt.
Jeg ba om et tegn.
Vi gikk bak sjåføren av likbilen til gravstedet hennes.
Og da vi nærmet oss graven...
...falt han ned i den.
Takk, Los Angeles.
Jeg heter Hannah Einbinder.
God natt!
FILMET PÅ EL REY-TEATERET LOS ANGELES, CALIFORNIA, 20.04.2024
TIL FORELDRENE MINE
Maria Flaate