Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KALIFORNIJA HAHAHAH
TOTALNA RAZPRODAJA
Lahko sedete.
Ko nekateri komiki začnejo z nastopom,
rečejo nekaj takega:
"Naj vam povem nekaj malega o sebi."
Tu je moja različica.
Mati me je rodila, ko je imela 42 let.
Dotlej je bila namreč
zaposlena.
Moja mati je bila tista, ki je služila denar.
Bila je 12 let starejša od očeta
in nikakor ni hotela,
da bi se poročila z njim.
Kaj mi pomeni, da sem ženska?
Pomeni, da sem moški.
Pri nas doma nam je mati dala dva poljubčka za lahko noč.
Enkrat za lep večer in...
Še enkrat v opravičilo, ker je naslednji dan ne bo.
Naj vas ne skrbi zame, Los Angeles.
Vzgojila me je moja prava mati,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Tako je, naučila me je vsega, kar znam.
Ko si opečem roko, zaradi nje ne rečem "avč!",
ampak: "Aj!"
Pojdimo še dlje nazaj.
Pisalo se je leto 1995, mami in oči pa sta si želela sina.
Genski inženirji so pobrskali po očetovem
genskem materialu
in izločili vso spermo z ženskima kromosomoma XX.
Razen enega.
Po devetih mesecih je mamin fantek prispel kot punčka
v opomin staršem, da če se hočeta igrati Boga,
se morata soočiti s samo Hudičevko.
Ko me ljudje vprašajo, ali je težko biti komičarka
v poplavi moških,
enostavno rečem: "Srček, zame to ni nič novega."
Pa začnimo.
Je kdo že vzel DMT?
Dobro.
Za tiste, ki ne veste,
DMT je psihedelična kemikalija,
ki se sprosti v naših možganih,
ko umremo.
Recite o njem, kar hočete,
a res lepo od Boga, da jo je posipal tja noter, ne?
Mislil si je: "Na žalost je z ljudmi tako,
da pride do točke,
ko morate umreti."
"Ampak...
tik pred tem...
boste še kako jebeno živi!"
Sama ne uživam več prav veliko drog,
sem pa pokadila ogromne količine marihuane.
Najmanj štirikrat na dan v ključnih obdobjih možganskega razvoja.
Sem torej primerek, za katerega znanstveniki in zdravniki
v številnih člankih in zdravstvenih zbornikih trdijo, da je...
"uničen."
Prijatelji me prepričujejo, da bi z njimi vzela gobe in LSD.
Pravijo,
da bo to razširilo moj um.
Nekoč sem videla pajkovo mrežo,
v katero so bile ujete dežne kaplje, in tako dolgo strmela vanjo,
da sem v službo zamudila eno uro in 45 minut.
Šefinja je rekla: "Hannah, to je nesprejemljivo."
"Pričakujem več od tebe."
Odvrnila sem: "Ga. Valdez..."
"Kdo vam je to naročil?"
"Delamo v kavarni
v epicentru zahodnohollywoodske elitistične usranosti."
"V tej srenji imam eno samo nalogo."
"Dvigujem moralo ostalim baristom."
"Skrbim za komično sprostitev, srči."
"Nič več in nič manj."
"Hočete, da prihajam pravočasno
ali hočete, da preprečim Victorii,
da bi umorila stranskega igralca v seriji na kanalu CW?"
Drugič,
kar je najpomembnejše,
pajkova mreža je več kot samo pajkov življenjski prostor.
Narava jo zasnuje kot mehanizem smrti,
ki služi za ubijanje.
A kaj se ujame v pajkovo mrežo,
če ne voda, bistvo življenja?
Od pajkove mreže sem pogledala v sonce, ki je svetilo skozi drevesni list,
da je ovenel in padel na zemljo, kjer po spletu ironije
drevo sploh ne bi moglo rasti,
če ne bi bilo prav tistega sonca, ki je zakrivilo smrt lista.
Če vzamem trip, me ne bo več nazaj.
Ko bom umrla, kar nameravam, bom darovala
svoje telo v znanstvene namene, da bodo preučili učinke,
ki so jih imele droge na moje možgane.
Predvsem pa zato, če sem iskrena,
ker si piflarji zaslužijo, da vidijo lepotico,
ki je gola in iz mesa in krvi. Je tako?
Toliko trave sem pokadila zato, da bi omilila učinke 40 mg adderalla,
ki sem ga jemala vsak dan celih šest let.
Precej vzhičena sem.
Nevrodivergenčna renesansa je pred vrati, ljudje!
ADHD je v modi!
ADHD vojska, ljubček!
Najslabša vojska sploh.
Vsi nastavijo alarm zvečer namesto zjutraj.
Zamudili so presneto bitko.
Vodnik se dere: "Gnide!"
"Kaj sem vam rekel?"
Takole bom rekla.
Pretirano predpisovanje poživil na osnovi amfetaminov,
da bi povečali učinkovitost v kapitalizmu, je ljudi prepričalo,
da ima prav vsak ADHD,
dejansko pa ljudje samo sovražijo službo,
zato morajo biti zadeti, da jo lahko opravljajo.
Ko pa...
Ko imaš motnjo pomanjkanja pozornosti in hiperaktivnost, ti vsi, ki jih poznaš,
govorijo, da bi moral
meditirati.
Tako naj bi pridobil občutek miselnega nadzora.
Ker pa imam ADHD,
mi vsakič, ko poskusim z meditacijo,
v možganih odzvanja takole.
Zato tega ne počnem.
Prejšnji teden mi je po 15 letih terapevtka predlagala,
da poskusim s hipnozo.
Publika se ne odziva.
Nič zato.
Je že v redu.
Nadaljevala bom.
Drugače se bom izrazila.
Zmorem to.
Takoj zdaj. Pa dajmo.
Prejšnji teden...
Po 15 letih,
kolikor že obiskujem zdravstveno strokovnjakinjo,
je ta predlagala, da se obrnem na čarodejko!
Da bi me lahko uročila.
Bodimo si na jasnem.
Ne bi smeli plačevati za hipnozo.
Plačilo bi morala biti čudaška usluga.
Ko bi hotela plačati, bi hipnotizerka morala reči:
"Ne, otrok moj, nočem denarja."
"Nesi prašiča na vrh gore."
"Naj pije iz tamkajšnjega izvira vsak dan ob sončnem vzhodu,
dokler ne nastopi polna luna."
"Ali uporabi Cash App. Bilo je dolgo leto."
Vprašam: "Kako vas najdem?"
"Kar po imenu," odvrne.
"Kako pa vam je ime?" Odvrne: "Sem..."
Dovolj o meni.
Pogovorimo se o vas.
Z aplavzom pokažite, koliko od tistih, ki ste nocoj tu,
vas iskreno verjame, da ste dobri ljudje.
Zdi se precej veliko.
Sem s tistimi, ki niso zaploskali.
Vem...
Z gotovostjo vem, da nisem dober človek.
Sem dober človek samo v teoriji.
Saj veste...
Sem veganka, vozim priusa, volila sem za Bernieja Sandersa.
Trije plusi.
Nič od tega ni izraz moje dobrote.
Mislite, da sem veganka, ker mi je mar za življenja
nedolžnih, nemočnih živali, ki jih koljejo iz dneva v dan?
Ne.
Ne. Veganka sem postala zato,
da bi zmanjšala tveganje za raka,
nisem pa hotela opustiti snifanja barv.
Mislite, da vozim priusa, ker mi je mar za okolje?
45 dolarjev za poln rezervoar, stari!
Denar!
Mislite, da sem volila za Bernieja, ker je na pravi strani
zgodovine od začetka svoje politične kariere
in ker bi Sanders kot predsednik povzdignil
najbolj zapostavljene in zaslužne Američane
na račun odstotka najbogatejših ljudi in zlobnih korporacij? Ne.
Zanj sem volila, ker je imel najprivlačnejše telo.
Bernie Sanders. Obožujem tega norca.
Pošilja mi e-pošto. Prijavila sem se.
Kar piše v vrsticah z zadevo, je naravnost odfukano.
Bernie mi je poslal e-pismo, v katerem je dobesedno pisalo:
"Hannah, prav nič dobro ne kaže!"
Mislila sem si:
"Ja, saj vemo."
Leta 1949 je mož po imenu Alfred Steferud
objavil članek v ameriškem kmetijskem glasilu.
V njem je predlagal, naj urbanisti sadijo samo drevesa,
ki so moškega spola,
saj so po njegovem ženska drevesa tista,
ki trosijo semena in sadeže, kar kazi podobo ulic.
Seveda je leta 1949 v Ameriki prevladovalo mnenje:
"Fuj! Nočemo, da drevesne psice
menstruirajo po pločnikih!"
"Ogabno!"
Tako je tudi bilo.
Verjeli ali ne, leta 1949 so v mestih po vsej državi
sadili skoraj izključno moška drevesa.
Ljudi s sezonskimi alergijami
je bilo v tistem času 15 milijonov.
Danes število presega 230 milijonov.
Nihče ne trpi bolj
kot jaz.
Alergična sem na pelod, prah, gluten, mlečne izdelke, vse dlakave živali,
peresa, travo, koščičasto sadje, medicinski kontrast, amoksicilin,
rdeče barvilo 40,
če gre verjeti mojemu bivšemu, pa tudi na moški dotik.
Zdaj pa tako...
Vsi vemo, da drevesa filtrirajo strupene kemikalije skozi pore,
ki so v njihovih listih, in sproščajo čistejši zrak.
Zbrali smo se, da bi razpredali o tem,
kje končajo kemikalije, ki jih drevesa vsrkajo.
Torej...
Če bi sadili ženska drevesa,
ki ne proizvajajo peloda,
in to sploh ne...
V množici je zavladal molk.
Ja!
Kemikalije bi se prenesle na semena,
ki padejo z dreves, nato pa jih odnese v jarek.
Ker pa smo morali posaditi
kurčeva fantovska drevesa,
lahko uganete, kje končajo kemikalije,
ki jih drevesa vsrkavajo.
V pelodu.
Bi se z mano pogovarjali o toksični moškosti?
Vdihujete kemično sredstvo, vsakič ko stopite skozi vrata.
Nisem človek, ki bi izpostavil težavo, ne da bi predlagal rešitev.
V tem primeru se mi zdi precej jasna.
Lahko noč! Si predstavljate?
Pokončati moramo tista drevesa.
Ne govorim o drevesih v divjini. Kje pa!
Ne govorim o njih.
So del tako zapletenega sistema, da nimam časa govoriti o tem.
"Ne, Hannah, prosim, govori o tem!" Prav!
Drevesa v divjini rastejo pod botaničnim komunizmom.
Hranila prenašajo po koreninah
skladno s potrebami posameznih dreves.
Tukajšnja drevesa posvarijo oddaljena drevesa
pred plenilci, da lahko izločijo snov,
ki da njihovemu lubju čuden okus.
Ja, pošiljajo si sporočila.
Podtalna sporočila.
Drevesa imajo dostop do jezika.
In vi ponoči mirno spite?
Jaz bedim!
Divja drevesa tvorijo prepletene družbe, ki jih vodi
moč materinskih dreves. Zaščititi jih moramo.
Žal so tu meščanski jebači.
O čem naj bi se pogovarjali tam spodaj?
Sami moški so.
Verjetno zveni kot epizoda podkasta The Joe Rogan Experience.
Pokončajmo jih!
Čebele delajo nadure.
Videla sem čebelo, ki je opraševala cvet ob 23.45.
Rekla sem: "Dovolj bo. Preveč garaš."
Mojbog, čebele so pomilovanja vredne.
"Delam, delam, delam za kraljico."
Ona sploh ne misli nate!
Naj rešimo čebele?
Ja, pred poliamorno kraljevo tiranko!
Še petnajst minut.
Res moramo rešiti čebele. Povsem resno.
Če ni čebel,
ni pridelka.
Če ni pridelka,
ni hrane.
Če ni hrane...
Suhica!
Ne!
Ne, rešiti jih moramo.
Res jih ubijajo.
Čebele ubijajo zlasti podnebne spremembe.
Nerada to rečem, a je res.
Podnebne spremembe so tu.
Ne bo se zgodilo kmalu.
Dogaja se že zdaj.
Nocoj.
Totalna razprodaja.
Človeštvo je...
Izjema smo vsi prisotni.
Človeštvo je toksičen,
nasilen
soprog.
Podnebne spremembe niso nič drugega kot planet Zemlja,
ki se zaveda lastne vrednosti
in zahteva ločitev.
Vas zanima, kaj mislim kot prijateljica?
Vesela sem zanjo.
Predstavljam si Zemljo,
ki je v 11. nadstropju newyorške stolpnice
in meče človeško sranje skozi okno
in na pločnik kot Marisa Tomei v filmu Moj bratranec Vinny.
Dere se: "Temu sem posvetila 4,5 milijarde let!"
"In zdaj? Bi me kar onesnaževal
brez vsake zaščite in šel naprej na drug planet?"
"Kar izvoli!"
"Bi šel na Mars?"
"Pojdi na Mars!"
"Izčrpaj kuzlo do suhega!"
"Mimogrede, iz tega ne bo nič!"
"Ne more dati niti pol toliko, kot sem dala jaz!"
"Niti vode nima!"
"Jaz je imam 71 odstotkov, številka pa zaradi tebe še raste, pezde!"
"Kuham zate."
"Čistim zate."
"Dajem ti streho nad glavo."
"Kaj ti daješ meni?"
"Dva bivša kaznjenca, ki čistita plažo ob sobotah med enajsto in tretjo?"
"Odjebi!"
Brez skrbi, jaz sem.
To pa...
To je bila Zemlja.
Tole pa je...
Sonce.
Tisto je bila Zemlja.
Sledi Sonce. Pa dajmo.
"Ne glejte me!"
To je bilo torej Sonce.
Zdaj pa...
Tole je...
Luna.
"Zdravo."
"Ste me šele zdaj opazili?"
"Gledala sem vas."
"Tu sem že od 15. ure."
"Povejte mi."
"Kako je, ko te greje žar Sonca?"
"Tako me zebe."
"Zdaj pa krvavi! Krvavi!"
Kaj pa vem, takšna se mi zdi.
Če verjamete ali ne, spomnila sem se nečesa povsem drugega.
Rada bi delila potlačen spomin, ki je nedavno privel na plan.
Pisalo se je leto 2009. Dan se je začel kot vsak drug.
Imela sem 15 let.
Zbudila sem se s hudo migreno.
Adderall sem poplaknila s kavo, da bi migrena pojenjala.
Odpeljala sem se v šolo in na parkirišču kadila travo z mulcem,
ki se je uradno imenoval Legend Waters.
K sebi sem prišla med sedmošolsko angleščino.
Kar naenkrat...
Začutila sem, kako se je vbočeno sedalo
mojega stola do roba napolnilo
z neznano tekočino.
Razmišljala sem, za kaj bi lahko šlo.
Prvič.
Mala potreba.
To že ni moglo biti.
Razumela bi, da je bila pač nuja.
Edina druga tekočina, ki jo je proizvedlo moje telo,
vsaj do tistega trenutka,
so bile solze.
Jemala sem tako visok odmerek adderalla,
da tolikšen razpon čustev ne bi bil mogoč.
Takrat že ne.
Končno sem pogledala dol in zagledala...
Kri.
Pomislila sem: "O, bog."
"To lahko pomeni samo eno."
"Jetra mi odpovedujejo."
Mislila sem, da mi odpovedujejo jetra,
ker sem zelo rada gledala dramsko serijo Zdravnikova vest.
V seriji je vedno tako.
Pa ni bilo.
V polnem prostoru sem bila sama.
Nisem mogla uporabiti mobilnika,
da bi pisala prijateljici, ker nisem imela mobilnika
in prijateljic tudi ne.
Tako sem kar sedela
v mlaki lastne krvi,
ne da bi trznila ali črhnila,
in to celo uro in 45 minut, dokler ni bilo varno.
Zvonec je zazvonil.
Ga. Deaver je rekla: "Pouka ni konec, ko zazvoni zvonec."
"Pouka je konec, ko jaz rečem."
Kakšna pizda.
Kaj?
Zvonec je zazvonil.
Končno je dovolila, da odidemo.
Vsi so zdirjali ven razen učenke, ki je ostala,
da bi go. Deaver nekaj vprašala.
Stopila je h katedru in me tako zakrila.
Ponudil se mi je izhod.
Stekla sem kot maslo po pogretem kruhku.
Stekla sem kot 50-kilogramska najstnica,
prepojena s krvjo.
Imela sem novo težavo.
Bila sem tam zunaj, gola in preplašena kot komaj izležen legvan
na plaži, polni plenilskih kač, ki ovirajo mojo pot v ocean
in s tem na svobodo, ranljiva in že spet sama.
Dokler
ni k meni pristopil Rod Shayan.
"Hej, stara. Kaj se dogaja?"
Rekla sem: "Nič, pa s tabo?"
Rekel je: "Kaj skrivaš?"
Jaz pa: "Kaj ti skrivaš?"
Obrnil me je in videl vse.
Popadel ga je smeh.
Mene je popadel smeh, pomešan z jokom.
Rekla sem: "Rod, pomagati mi moraš."
Nehal se je smejati.
Slekel je majico s kapuco,
mi jo zavezal okoli pasu
in me pospremil k ravnatelju. Skupaj sva poklicala mojo mamo.
Ko se je pripeljala, mi je pomagal sesti v avto.
Tik preden sva se odpeljali,
se je sklonil k sovoznikovemu oknu
in naredil takole.
Odprla sem ga.
Samo hecam se.
Rekel je: "Ne skrbi, stara, imam štiri sestre."
"Naredi si zalogo čokolade."
"Se vidiva jutri!"
Potem je potolkel po prtljažniku!
Kot da sva zabojnik, poln blaga.
Enkrat na mesec,
ob naključnem času,
ki ni nikoli enak,
me zbode v maternici,
zazrem se v luno,
snamem človeško kožo
in postanem zver.
Je tako, dame?
V duhu časa je,
sploh v filmih in na televiziji, da se ženska noro vede,
moški pa vpraša: "Imaš menstruacijo?"
Brcne ga skozi stekleno okno.
Pravico ima do tega.
Če govorim v svojem imenu,
sem vedno,
enkrat na mesec,
na robu tega,
da izvedem atentat na izvoljenega uradnika
ter zakrivim umor in samomor.
Potem pa se v mojem življenju najde nekdo,
ki dobrohotno pristopi in reče:
"Živjo, Hannah."
"Kako si?"
"Seveda."
"Veš, smo malo zaskrbljeni."
"Skrbi nas zate."
"Kaj je narobe? Kaj se dogaja?"
"Slišali smo določene stvari..."
"Nič takega, a nekatere stvari,
ki jih počneš in o katerih govoriš, so zastrašujoče."
"Mimogrede, gre za pogovor."
"Zanima nas, kaj imaš povedati."
"Je možno, da je krivo to,
da si v nekakšnem ciklu,
ki ima veš stopenj?"
"Mimogrede, želim si, da se motim."
"Me razumeš?"
"Res si želim."
"Upam, da... Čakaj malo."
"Rad bi samo razčistil."
"Ali imaš..."
"Imaš menstruacijo?"
Razumeti morate, da sem med pogovorom kot podivjana.
Razpizdena sem.
Sem kot Benedict Cumberbatch, ki izvaja gibe za film Hobit.
Vpraša: "Imaš menstruacijo?" Jaz pa...
"Veš, kaj? Verjetno res. Hvala."
"Izjemno. Res si mi pomagal. To pa..."
"Si pa res..."
"Zalučal si mi rešilno vrv, ne?"
"Naredila bi nekaj slabega, zato..."
"Hvala za to."
Na tej točki že padajo vprašanja.
Vsekakor gre za pogovor.
"Veš, ali je možno ustaviti pošiljko, ki je že na poti?"
"Kam pa?" "V Washington. Sporoči mi."
Po nastopih ljudje pristopijo k meni. Saj ne, da se hvalim.
Vedno rečejo isto stvar.
Rečejo mi: "Hannah..."
"Zakaj tako garaš?"
"Zdi se, da pri tebi garanju ni konca."
"Preprosto je," rečem.
"Obstaja razlog."
Gre za sledeče.
Med 9. in 14. letom sem tekmovala kot navijačica.
Aplavz.
Upam, da mi ni treba poudarjati,
da spoštujem prav vsakega člana občinstva.
Spoštujem obiskovalce gledališča El Rey.
Spoštujem prebivalce najizjemnejšega mesta na svetu,
Los Angelesa v Kaliforniji.
A verjemite mi, ko rečem,
da prav nihče od vas pizdunov
ne bi zdržal niti pol dneva na navijaškem treningu.
Jasno?
Če se ne bi zlomili že zaradi treninga,
bi se zagotovo zaradi psiholoških bitk.
Po mojem ne razumete.
Suzanne je bila članica ekipe.
Med tekmovanjem je padla iz piramidne figure.
Ko je stopila z odra,
je bila tako besna, da je stopila k betonskemu zidu,
brcnila vanj in si zlomila nogo.
Veste, kje je zdaj zaposlena?
Na obrambnem ministrstvu.
Kdo plačuje za odbitek šestih točk na državnem prvenstvu?
Verjetno Libija.
Na istem tekmovanju se je drugo dekle med izvajanjem akrobacije opoteklo.
To pomeni odbitek.
Spogledala se je s trenerko v prvi vrsti
in se polulala
v zraku
iz golega strahu.
Pravite, da navijaštvo ni šport?
Prav imate.
Ni šport.
Gre za izpostavo ameriške vojske.
Mislite, da želim to početi, ljudje?
Da hočem nastopati kot stand-up komičarka?
Bedno je.
Bila sem prvakinja, stari.
Okusila sem slavo.
Navijaštvo je uničilo moje telo, jasno?
Ob priklonu mi kolena rožljajo kot kocke v rokah hazarderja.
Zveni boleče?
28 let imam!
Biseksualka sem.
Po navadi tega ne doživim.
Po mojem najmanj 90 odstotkov
vseh komikov stopi na oder in govori skoraj izključno
o razlikah med moškimi in ženskami.
Koliko med njimi je takih,
ki zares vejo?
Jaz sem na bojišču.
Izvajam raziskave.
Zbiram podatke.
Tvegam svoje življenje.
Prišla sem vam povedat, da so rezultati znani.
Moški so bedaki, ženske pa nadležne.
V bitki med spoloma je rezultat neodločen.
Jebite se eni in drugi.
Vsi po vrsti mi greste na živce.
Biseksualci.
Vsi nas hočejo,
a nihče nas noče za svoje.
Heteroseksualci nas nimajo za svoje.
Homoseksualci nas gotovo nimajo za svoje.
Lezbijke, kaj smo vam naredile,
če odmislimo zavajanje in strto srce?
Sprašujem se, zakaj ste jezne.
Kako naj povem drugače?
Biseksualci so judje skupnosti LGBTQIA+.
Se strinjate?
Vsi pravijo: "Biseksualci so pretkani, nori zlobneži."
"Ne spadajo med nas."
Zveni znano, judje?
Zasebnosti skoraj več ni, je tako?
Se vam ne zdi?
Ne moreš se več niti usesti pred vodnjak,
zakopati glavo v dlani, se pozibavati sem in tja
ter ihteti, ne da bi nekdo pristopil,
te fotografiral in pripisal:
"Trenutno razpoloženje."
Niti za hip ne moreš biti sam.
Za vse so krivi družbeni mediji.
Mladenko sem slišala govoriti po telefonu.
Pogovor potrjuje mojo tezo.
"Veš, da je Mila preklicala vabilo na rojstnodnevno kosilo?"
"Ja, vem, pravi zločin."
"Bilo je dogovorjeno, pa pokliče in reče: 'Oprosti'."
"Šla bom s svojimi starši."
"Bila sem jezna, a nisem nič rekla."
"Ugani, koga sem naslednji dan opazila
v Katini zgodbi na Snapchatu ob 13.27 v West Hollywoodu."
"Psica. Pa to še ni vse."
"Instagram. Ob 14. uri."
"Kate naloži fotografijo s pripisom:
'Vse najboljše moji BFF. Emodži srca, zvezde in šampanjca.'"
"Je mislila, da ne bom videla?"
Če bi se ista zgodba odvila
recimo leta
1931,
bi se vse skupaj zgodilo nekako tako.
"Zdravo, Maude." "Hej, Blanche."
"Povej, kaj bo dobrega."
"Maude, saj se spomniš soareje,
ki sva jo načrtovali?"
"Seveda. Si boš nadela rdečo oblekico?"
"Mami in oči pravita, da ne bo nič."
"Hočeta, da smo sami."
"Nič zato, Blanche, nič zato."
"Se vidiva." "Se vidiva."
To je vse.
Ženski gresta vsaka svojo pot in ugotavljata,
kaj naj naredita s komaj pridobljeno volilno pravico.
Zaposleni sta.
Ne vem, kako je bilo ženskam v tridesetih.
Ne trdim, da vem,
sem pa že jokala med pomivanjem posode,
kar je primerljivo.
Rada bi vam rekla nekaj, kar je del moje kulture.
Gre za besedo, ki služi kot pozdrav.
Gre za besedo, ki pomeni mir.
Gre za besedo, ki se uporablja v slovo.
Seveda gre za besedo
šalom.
Šalom iz prve vrste.
Šalom.
Šalom s strani.
Šalom.
Šalom z vrha.
Šalom.
Prosim, vsi z mano v en glas.
Šalom.
To je vse, kar znam povedati po hebrejsko.
Slaba judinja sem.
To sem spoznala v zelo težkem trenutku.
Bila sem na babičinem pogrebu.
Judovska slovesnost.
Ob koncu nas je rabinka pozvala,
naj se ji pridružimo pri zadnji molitvi.
Ona in vsi okoli mene so začeli peti.
Zgrabila me je panika, saj nisem poznala molitve.
Potem pa...
V tistem hipu...
Oblaki so se razkadili.
Kot bi me sam Bog
obsijal z lučjo znanja.
Začela sem...
peti.
Kako neki naj bi poznala molitev?
Melodijo.
Celotno besedilo.
Spet sem se zazrla v nebo.
Iz očesa mi je kanila solza.
Potem se mi je posvetilo:
"To je zadnja pesem iz filma Schindlerjev seznam."
Če verjamete ali ne, to ni najbolj čudna stvar,
ki se je zgodila tistega jutra na pokopališču.
Pred slovesnostjo je voznik mrliškega voza
meni in starejši sorojenki zatežil,
ker sva se javili, da bova nosili krsto,
in to celo najtežji del krste, torej sprednji del.
Pojasnil je, da to običajno opravijo moški
in rekel, da ne bi zmogli.
Nočem soditi o telesnem videzu,
a bil je bled, šibek, mrk mož,
povsem brez las in z zalizci
ter z mlahavimi, presušenimi rokami.
Videti je bil kot Wolverine, ki se ne more pozdraviti.
Vedeti morate nekaj o moji družini,
kar je pomembno v kontekstu zgodbe.
Sem iz zelo kvirovske družine.
Sem biseksualka.
Imam dva transspolna sorojenca.
Moja babica, ki smo jo tistega jutra pokopali,
je bila izpričana in ponosna lezbijka.
Čeprav je moj oče heteroseksualen,
zajoče, ko Julie Andrews zadane visok ton v Moje pesmi, moje sanje.
Kako se reče temu?
Jaz pravim, da je to moški, vreden zaupanja.
Moja babica se je razkrila leta 1962.
Preselila se je iz Filadelfije v Kalifornijo s sinovoma,
starima pet let in šest mesecev.
Vse je naredila povsem sama. Preživela je
in bila uspešna, ker se je borila sama zase,
in to na vsakem koraku.
Po mojih žilah teče njena kri,
zato ne bom pustila, da mi nekdo, ki je napravljen kot Sweeney Todd,
dopoveduje,
da nisem dovolj močna.
Tipu sem rekla: "Nobenih težav ne bo."
"Sva več kot zmožni."
"Zmoreva to."
"Lahko jo neseva."
"Nobenih težav ni."
Naredil je, kar naredijo moški,
ko hočejo pokazati, da te ne spoštujejo.
Izogibal se je očesnemu stiku in nagovoril najbližjega moškega.
Mojemu očetu je rekel:
"Običajno to opravijo moški. Ne bosta zmogli."
Bilo je zgodaj zjutraj.
Na to nisem ponosna, a rekla sem: "Poslušaj, božična prikazen."
"Bila sem kapetanka srednješolske navijaške ekipe."
"Ne bo prvič, da po rokah nosim odrevenelo lezbijko."
Končno je popustil.
Vzeli smo pot pod noge.
Babico smo odnesli na njeno zadnje počivališče.
Pri tem sem razmišljala o njeni zapuščini.
Spraševala sem se, ali bi bila ponosna.
Molila sem za znak.
Hodili smo k njenemu grobu za voznikom mrliškega avta.
Ko smo prišli k njenemu grobu,
je padel noter.
Hvala, Los Angeles.
Sem Hannah Einbinder.
Lahko noč.
ZA MOJE STARŠE
Martin Mikuletič