Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ez nem kamu. Ez egy bankrablás. Lépjenek hátra!
Ő volt a legsikeresebb bankrabló az északnyugati partvidéken.
Folyton változtatta az álcáit.
Mint egy filmben, sorra rabolta ki a bankokat.
Három-négy bankot
egymás után egy éjszaka alatt.
Az FBI-nál szeretünk beceneveket adni a bankrablóknak.
Az övé Hollywood volt.
Elég találó,
főleg, hogy később kiderült, az inspirációja Bodhi volt a Holtpontból.
Miért lennél a törvény szolgája, ha lehetsz az ura?
Kinyitja a páncéltermet, vagy inkább én?
Négy évig sikeres volt. Ezért lett számunkra első számú prioritás.
Nem egy buta bankrabló volt.
Hollywood az egyik legveszélyesebb volt, akivel szembeszálltam,
mert igazi profi volt.
Ki akarta fosztani Seattle városát,
ami megvalósítható volt, sőt megnyerhető is.
Tudták, hogy milliókat szerzett az évek során.
Tudták, hogy megalázta a várost.
Mikor bejött a Lake City-i fiókba, hogy kirabolja,
lazán elsétált a körözési plakát mellett.
Ne pánikoljanak! Ez egy bankrablás. Lépjenek hátra!
Igazából egy film forgatókönyve játszódott le.
Erős smink van rajta, paróka...
A partnere egy 9 milliméteres pisztoly.
Az ország legsikeresebb bankrablója.
Ő az első az FBI körözöttjeinek listáján.
Nem tudtak rájönni, ki ez a fickó,
és mi lesz a következő célpontja.
Ez a fickó valami kísértet?
Hogy tud így eltűnni mindig?
HOGYAN RABOLJUNK KI EGY BANKOT
SEATTLE 1990-ES ÉVEK ELEJE
Hollywood egyedi eset volt Seattle-ben.
A bizonyítékokból kiderült,
hogy ismeri a biztonsági protokollokat.
Tudta, mennyi ideje van, mielőtt le kell lépnie.
Okos bankrabló volt.
Ő lett az első számú prioritás,
miután kineveztek a munkacsoport vezetőjévé.
Shawn Johnson volt az FBI-ügynök, aki ezt az ügyet vezette.
Mint egy élő enciklopédia Hollywoodról.
Ő vezeti a listát, ha az elrabolt pénz mennyiségét nézzük.
Hollywood profi bankrabló volt.
Dolgozott rajta. Tökéletesítette a módszereit.
Szerintem élvezte, amit csinált.
A pénz is szempont volt, de eddigre már csak az adrenalin és a kihívás számított.
Mikor Mike-ra bíztam a felelős rendőri egység vezetését,
tudtam, hogy nem lesz egyszerű a közös munka.
Shawnnal olyanok voltunk, mint a nappal és az éjszaka. Két különböző stílus.
Az akkori társam úgy fogalmazott:
„Shawn Johnson a tűz, és Mike Megan a kanna benzin.”
Azt hallottam, amivel nem teljesen értek egyet,
hogy én voltam az ész, ő az erő.
Ez nem teljesen igaz,
de az ész része igen.
Ellen Glasser nagyon tehetséges vezető volt,
aki a CSÓK-módszer híve volt: Csak Óvatosan, Kishaver.
Az FBI első női ügynökeinek egyikeként
az, hogy én vezethettem
ezt az erőszakos bűnténnyel foglalkozó munkacsoportot,
óriási dolog volt számomra.
Egyszerre volt egy ilyen tökös munkám,
és neveltem négy kisgyereket,
úgyhogy néha úgy érzem, két külön életet éltem.
Sokan Anyuci ügynöknek hívtak.
A 90-es években Seattle intenzív átalakuláson ment keresztül.
Kezdetben csak két cég volt a városban, a Weyerhauser és a Boeing,
aztán jött a Microsoft,
és utána a többi hozzá kapcsolódó cég.
Jött Bezos az Amazontól, a Starbucks is nagyon terjeszkedett.
Ömlött a pénz Seattle-be.
Elképesztően sok bank jelent meg.
Akkor nem raktam össze,
hogy a tech cégek által behozott készpénz miatt volt ez.
Még az élelmiszerboltban is volt bankfiók.
Minden sarkon volt egy.
Washington államban a bankrablások száma robbanásszerűen nő.
Mondtam a feleségemnek, ne menjen Seattle-ben bankba, nehogy kirabolják.
Woodinville-ben három fegyveres berohant egy bankfiókba...
Egy férfi belép a bankba,
és átad egy üzenetet a pénztárosnak, hogy pénzt kér.
Sok bankrablás történt Seattle-ben.
Nem mondom, hogy minden este, de rengeteg volt.
Kapcsoljuk Deborah Horne-t a helyszínről.
Üdv, David! Pár perccel ezelőtt...
Seattle izgalmas hely volt.
Akkoriban alakult ki a város arculata.
Ekkor vált ismertté a város.
Itt volt a Nirvana, tehát volt grunge.
A grunge nekem bizonyos mértékig
az emberekben lévő frusztrációt fejezte ki.
A közösségek átalakulása által okozott frusztrációt.
Az egész grunge annyira vállalatellenes volt,
márkaellenes, hírnévellenes...
Senki sem akarta ezt a szart.
Az emberek jó okból voltak intézményellenesek.
Gyűlölték az elnyomást, a gyarmatosítást,
az emberi jogok és a környezet elleni támadást.
Bankokat rabolni és megúszni? Ezt imádták az emberek.
1992 júniusa óta 14 bankot rabolt ki Seattle-ben.
Azta!
Elég okos.
Átkozottul okos.
Ez egy beintés a rendszernek.
- Ez Mr. Hollywood. - Hollywood, igen.
Tudtuk, hogy van egy srác mindenféle álruhával,
aki bankokat rabol, és nem bánt senkit. Egy lövés sem dördült el.
Nagyon merésznek hangzik.
Mondhatni szurkoltak neki, Robin Hoodként beszéltek róla...
A bankrabló mítosza Robin Hoodra vezethető vissza.
A gazdagoktól lop, és a szegényeknek adja.
Milyen nemes, ugye?
Amolyan legenda volt a bankrablók körében.
De hogy ki volt igazából Hollywood, azt teljesen félreértettük.
Hé, Bubba!
Azta, nincs rajta ing!
Gyere vissza!
Gyerünk, fiúk! Menjünk!
- Még mindig veszed? - Igen, az egészet vesszük.
Tartsd stabilan a kamerát!
Könnyű azt mondani.
Mint látjátok, az erdő mélyén vagyunk.
És nincs sok fény.
- Oké, Tarzan. Mit akarsz csinálni? - Felmászni!
- A tetejére? - Igen.
Bemegyünk Scurlock területére.
Mekkora a magassága?
- 23 méter. - 23 méter mi felett?
A cédrusok szinte felett.
Ott lent.
Meséld el a történetét, haver! Mennyi időbe telt?
Két hétig tartott megépíteni.
- Két hétig? Te jó ég! - Hat emeletet.
Ötvennyolc tonna fából.
Volt vele egy kis meló. Előtte reggeliztem.
Oké.
Igazából úgy... Nem is tudom.
- Három-négy hónap volt? - Olyasmi.
A Lombház csodálatos hely volt.
Egy hely, ahova elvonulhattál a társadalmi normák elől.
Amikor először jártam a Lombházban, Scott nyitott ajtót.
Meztelen volt, csak egy szerszámos öv volt rajta.
Így még sosem nyitottak nekem ajtót,
de úgy tettem, mintha ez mindennapos lenne.
Olyan bútorok voltak, mint egy átlagos házban,
a végében volt egy wc és egy tusoló is.
Mint egy igazi fürdőszoba, kivéve, hogy teljesen a szabadban volt.
Hét fa köré épült, és nagyon jól ki volt találva.
Deszkákból építette, és tele volt ablakkal.
Egy extravagáns lombház volt.
Volt egy óriási sütő,
amit felcipeltünk a lépcsőkön 21 méter magasra az első emeletre.
A bátyám jó barátja volt Scottnak.
Azt mondta, fizet, hogy megépítsem a házát.
Azt mondtam, miért ne?
Elképesztő építészeti megoldásokat alkalmaztunk.
A bokánkra kötött köteleken lógtunk,
hogy mindent rögzítsünk. És...
Őrülten veszélyes volt.
Nagyon veszélyes volt, de nem érdekelt.
A Lombház Scott valódi személyiségének kivetülése volt.
Ott biztonságban volt. Ez volt a menedéke.
Itt mindentől szabad volt.
Az asztalomnál ülök, 10 méter magasan a fák között.
A palló úgy nyúlik túl a peremen, mint egy balerina tüllszoknyája.
Néhol elég széles ahhoz, hogy napozzunk,
vagy szundítsunk egyet, ha nem félünk, hogy leesünk.
Mi az, haver?
Szeretek a szélén ülni,
és a Mount Rainier fáit bámulni.
Mondd el!
Érzem, ahogy felszabadulok.
Mindent ki akarok hozni az életből.
Azt hiszem, sokáig kell kutatnom, míg megtalálom Istentől rendelt helyem.
Az elmém olyan, mint egy fegyelmezetlen, elvadult gyerek.
El kell kapnom.
Mindenki szerette Scottot.
Mindenki imádta a Lombházat.
A kettő együtt járt.
Rögtön egymásra találtunk, mikor a suliban találkoztunk.
Tele voltunk energiával, vadsággal, szabadságvággyal.
Szerettük a sört.
Mark Biggins érdekes karakter.
Scott-tal együtt jártak az Evergreen Főiskolára.
Az Evergreenbe csupa csodabogár járt.
Köztük én is.
Mindenki progresszív volt.
Nem úgy értem, hogy mindenki drogozott meg ivott, mint az őrült.
Olyan természetközeli volt. Doboltunk, gombáztunk, ültünk a tűz körül.
Nagyon szoros közösség volt.
A sors összehozott minket.
Scott vad és szabad fickó volt.
Még inkább, mint a többi evergreenes diák,
aki vadnak és szabadnak számított.
Mark egy gyengéd, kedves lélek volt, tudod?
Gitározott és verseket írt.
De nem volt könnyű neki. Nagyon szenvedett.
Szerintem Scotty sokat segített neki.
Felhívtam telefonon. Azt mondtam, „A házasságomnak vége.”
„Nem tudom, mihez kezdek, hova menjek.”
Azt mondta: „Költözz ide fel hozzám!”
Mark Biggins nagydarab, mogorva ember volt.
Chesterfield cigit szívott. Úgy napi egy-két dobozt.
Úgy húzta le a bourbont, mintha víz lenne.
Ez volt a közös bennük Scott-tal. Biggins még nála is többet tudott inni.
Sok évig éltem a Lombházban.
És a lányom is.
Néha vadidegenek kopogtak be az ajtón,
hogy „Hallottunk erről a szuper lombházról.
Bejöhetünk megnézni?” Elküldtük őket.
Idővel olyan rossz lett a helyzet, hogy kaput kellett építeni a bejáróra.
A Lombházat Scott nem egyedül építette,
bár sok helyen így írták,
de több tucat ember dolgozott rajta,
A testvéremet, Scottot nem lehetett irányítani, szabadságra vágyott.
Adrenalinfüggő volt. Imádta a merész dolgokat.
18 méter magasan vagyunk, a hatodik emeleten, és...
Először csinálok ilyet.
Úgy 30 métert fog csúszni.
Indulhatsz, Rambo, Tarzan.
Mindig feljebb vágyott, egyre feljebb,
és egyre több kellett neki.
Ha most megcsúszik, leesik.
30 métert zuhan.
Ez nehéz!
Mondtam, hogy ez öngyilkosság, haver.
Kalandor volt.
Imádta az izgalmakat. Mindig új dolgokra és élményekre vágyott,
de hozott olyan alapvető döntéseket,
amik olyan irányba vitték, ahonnan nem volt visszaút.
A tanulmányaimban rossz útra tévedtem.
Olyan területekre, amik nem jók a szellemi fejlődésemnek.
Egy hang tisztán így szól:
„Ne feledd, miért vagy itt!”
Megértem, de nem változtatok az irányon.
Mindig hajszolt valamit a saját világában.
Mikor először találkoztam vele, orvosi diplomát akart szerezni,
de ez félbemaradt, amikor a kémiai laborban dolgozott,
és meglátott egy jó pénzkereseti lehetőséget.
EVERGREEN ÁLLAMI FŐISKOLA
Scott volt az első ember, akiről tudtam, hogy kristálymetet készít.
Éjszakánként a tetőn át bemászott a laboratóriumba.
A tanárai rájöttek. Kitiltották a főiskola területéről.
Azt mondták, ne merjen még egyszer odamenni.
Elég okos volt ahhoz, hogy orvos legyen.
Egy kurzus kellett volna hozzá, hogy kémiából és biológiából diplomázzon.
Az már az orvosi előkészítő.
De nem akart az lenni.
Tudta, hogy az nem ő lenne.
Aztán haladt tovább ezen az úton.
Egyre nőtt az üzlet, egyre profibb lett,
és a termék teljesen tiszta volt.
Ha kipróbáltad volna...
Én mondom, elképesztő volt a cucc.
Híres volt arról, hogy a környék egyik legjobb cuccát ő csinálta.
Sosem hallottam senkitől, hogy más anyaga jobb lett volna.
Scott csak nagyon kevés kristálymetet fogyasztott.
Csak élvezetre használta, és hogy a kreativitását inspirálja.
Ahogy telt az idő, vett egy telket, rajta egy istállóval.
Segítettem az istálló felújításában.
A padlásán berendezett egy komplett laboratóriumot.
Pat kapitány volt a frontember. Ő volt a pénzügyes.
Csak az erdőben találkoztak,
ott cseréltek árut és pénzt.
Mikor Scott 80 kiló anyagot vitt Pat kapitánynak,
kétmillió dollárt adott neki.
Pat vezette be Scottot a kristály világába.
A kapitány, ez volt Pat beceneve,
Barstow-ba vitte a cuccot, és eladta a Pokol Angyalainak.
Aztán Scott visszajött a Lombházba
három doboznyi húszdollárossal.
Leültünk, és megszámoltuk. Egész éjjel pénzt számoltunk.
De ez kezdett veszélyes lenni. Nagyon veszélyes.
Pat kapitányt meggyilkolta valaki, aki ki akarta rabolni.
Álmában ölték meg.
Scottot teljesen letaglózta a hír.
Ebben a világban ilyesmik történtek, de ő ennek nem akart része lenni.
Ekkor szállt ki.
A kristálymet volt a bevétele, pont.
Szóval mikor abbahagyta a terjesztést, új kereseti lehetőségre volt szüksége.
Akkor, a 90-es években nagyot ment egy bankrablós film, a Holtpont.
Úgy tűnik, itt a rock and roll ideje.
Scott azért nézett filmeket és minden mást, hogy ötleteket gyűjtsön.
Nem szerette a bankokat és a biztosítókat. Ahogy akkoriban senki.
A földre, seggfej!
A pénz biztosítva van, nem éri meg meghalni érte.
Mindig is le akarta győzni a rendszert.
- Igazi kereső. - Mit keres?
A tökéletes menetet.
A Holtpontban Bodhi individualizmusa ragadta meg, hogy nem félt semmitől.
Se amikor bankot rabolt, se amikor vad hullámokon szörfölt.
Szóval mikor kiszállt a drogbizniszből, kitalálta, hogy bankrabló lesz.
Köszönöm, hölgyeim és uraim, és ne felejtsenek el szavazni!
1992. JÚNIUS 25. A SEAFIRST BANK MADISON PARK-I FIÓKJA
Mielőtt az első bankot kiraboltuk,
csak úgy beszélgettünk róla, ötleteltünk.
Hogy hogy csinálnánk. És vajon meg lehet-e úszni?
Scott azt mondta Marknak előtte:
„Ne mondj semmit! Csak tarts rendet!”
„Oké.” Főnöknek hívta. „Oké, Főnök.”
Egy barátom kitett minket a banktól egy sarokra,
és úgy volt, hogy a megbeszélt helyen vár minket.
ITT TALÁLKOZUNK VÉSZTERV
Úgy volt, hogy várunk, míg jön egy ügyfél a bankba,
és az ő kocsijával szökünk meg.
Biggins felveszi a Ronald Reagan maszkot.
Rock and roll!
Scott megy be először.
Ő jelenti be, hogy bankrablás,
aztán jövök én, és senkit nem engedek ki.
Annyira beparáztam!
Azt gondoltam, „nem hiszem el, hogy ez megtörténik,
és tényleg ezt csinálom.”
Biggins fegyverrel a kezében azt mondja: „Minden rohadék a földre!”
Scott megfordul, és azt mondja: „Mindenki álljon fel! Felállni!”
Mert nem akarja, hogy kintről azt lássák, mindenki a földön fekszik.
Scott parancsolt mindenkit földre.
Mikor beléptem, már mindenki feküdt.
Ha az ember elveszti a kocsi fölött az irányítást,
minden úgy lelassul.
Ez történt velem a bankban.
Minden lassítva történt.
Végre indulhattunk. Scott azt mondta: „Mark, megvannak a kulcsok?”
Kimondta a nevem.
Lehajoltam, és azt mondtam: „Uram, megkaphatnám a kocsikulcsát?”
Szegény fickó nagyon félt.
Vadonatúj kocsi volt, nem hallottam, beindult-e.
Miközben próbálkoztam, megállt mellettünk egy kocsi.
Scott azt mondja: „Szerintem beindult.”
„Tedd rükvercbe! Húzzunk innen!”
Áthajtottunk a külvároson.
Kiszálltunk a megbeszélt helyen, és nem volt ott a furgon.
A barátom bepánikolt, és átment a vész esetén megbeszélt helyre.
Egy golfpályán szaladtunk keresztül.
Hallottuk a közeledő rendőrautók szirénáját.
És ott volt a barátom, ott parkolt, ahol kellett.
Így történt, tévedések vígjátéka.
Nem tudom, hogy nem kapták el őket.
Aztán elkezdtem azon gondolkodni, mennyi nyomot hagyhattunk magunk után.
Scott furgonját használtuk. Ha valaki levolvasta a rendszámot...
Azt hittem, bármelyik percben megjelenhetnek.
Egy ponton azt mondtam,
„Soha többet nem csinálom.”
Erre Scott: „Biztos? Csináljunk meg még egyet! Most!”
A bankrablás után
Biggins nagyon megijedt, és elment Montanába.
De minden hiba csak inspirálta Scottot, hogy mélyebbre ásson.
Rájött, hogy bent a bankban egyedül is boldogul,
ha kint valaki kézben tart mindent.
Ezért jött hozzám.
Nagyon tudományos és elemző volt.
Én inkább improvizáltam, művészibb voltam.
Dolgoztam szobrászként Európában, Németországban és Norvégiában.
Nem érdekeltek a bankok. Nekem nem számított.
„Szuper. Fosszuk ki őket! Vigyük el az utolsó fillért is!”
„Nekem nem probléma.”
De nem tudtam elképzelni, hogy megcsinálom. Azt gondoltam, őrültség.
De Scott nagyon meggyőző tudott lenni.
Azt mondta: „Pedig egyszerű. Mint cukorkát elvenni gyerekektől.”
Milliókat kereshetünk.
De ahogy mindig mondtuk,
sehol sem tanítanak bankrablást.
Az, amit Scott-tal csináltunk, életem legkreatívabb teljesítménye volt.
Kreatívabb, mint a művészet.
Megtalálni a tökéletes bankot, micsoda felemelő pillanat!
Mintha megtaláltuk volna a tökéletes márványtömböt
egy szobor kifaragásához.
Az utcán ültem, elég közel, hogy jól lássak mindent.
Leírtam a páncélautók érkezésének idejét.
Az érkezésük fontos időpont volt, mert ekkor volt a legtöbb pénz a bankban.
Ha nyár volt, lehúztam az ablakokat,
és Bachot vagy jazzt hallgattam.
Egész nap rendőrségi hívásokat hallgattam le.
És figyeltem a járőröket a bank közelében,
hogy tudjam, mikor jönnek. Lejegyeztem az időpontokat.
Pár banknál
állandó járőrözési útvonalak voltak,
amiket a zsaruk a nap bizonyos szakaszaiban bejártak.
Megtanultuk az útvonalakat, és öt perccel azután, hogy elmentek,
lecsaptunk a bankfiókra.
Hónapokig köröztem az utcákon, és mindent megfigyeltem.
Nem lehet bankot rabolni valami hülye maszkban.
Nevetséges.
Olyan maszkokat csináltam, amilyeneket Hollywoodban szoktak.
Csak kis részeket módosítottunk, orrot, állat, arccsontot.
Két okból hordott D.A.R.E. sapkát.
Egyrészt, mert mindenki azt gondolta, biztos rendőr, ha D.A.R.E. sapkát visel.
És ezzel akarta gúnyolni őket.
Ezzel azt üzente: „Itt vagyok! Kapj el, ha tudsz!”
Mikor először láttam, az erdőből jött,
én meg csak álltam lefagyva,
hogy „Úristen! Ez meg mi a fasz?”
Néztem, de nem bírtam elhinni, hogy az tényleg Scott Scurlock.
Úgy érzem, megváltoztam. Ijesztően, varázslatosan.
Gyorsan változom ebben az időszakban.
Más embernek érzem magam.
1992. AUGUSZTUS 14. A SEAFIRST BANK MADISON PARK-I FIÓKJA
Az első közös akciónk ugyanaz a bank volt,
amit hat héttel korábban Markkal kiraboltak.
Egy bankrablásnál a legfontosabb
az az első 15 másodperc, amikor még senki sem tudja, mi történik.
Úgy nézett ki, mint akinek valami bőrbetegsége van.
Az emberek próbáltak máshova nézni.
- Miben segíthetek? - Ez bankrablás. Ne mozduljanak!
Lazán elővette a fegyvert.
Senki épeszű nem ellenkezett volna ezzel az emberrel.
Ti ott! Pénzt a táskába! Senki ne pánikoljon!
Ültem az adóvevővel és a rádióval.
És ennyi volt.
Én sosem kockáztattam, mert nekem mindig volt alibim.
Megvolt az okom rá, hogy ott vagyok, és nem kaphattak el,
kivéve, ha ki kellett hívnom a bankból.
A szépség az egészben az,
ahogy kidolgoztuk a bankrablásokat,
hogy minden hibátlanul, biztonságosan működjön,
és hogy meglegyen az eredmény,
vagyis a pénz.
Útközben nem beszéltünk.
Mikor visszaértünk a Lombházba, és elkezdtünk számolni,
láttuk, hogy 5-10 ezer dollár volt.
Azt mondtam, ez nevetséges.
„Ki akar ennyi pénzért börtönbe menni?”
Az 90-es évek elején letartóztattam az első bankrablómat,
és azt gondoltam, ez olyan, mintha halakra lőnék egy tóban.
Nem dicsekedni akarok,
de öt-hat hónapon belül
úgy 80 ügyet oldottam meg. Ez lett a függőségem.
Aztán beosztottak az FBI erőszakos bűntények elleni csoportjába.
Hollywooddal nem foglalkoztunk az első pár rablásakor, mert keveset vitt el.
Ha a gyanúsított felugrik a pultra, táncikál,
mindenkit irányítgat,
és egy öregembertől lopja el a Cadillacét,
akkor róla egyértelmű, hogy idióta.
Valószínűleg elgondolkoztak rajta, hogy vajon mit csinálnak rosszul.
Azt mondtam, „Scott, én ezt nem csinálom 10, 15, 20 ezer dollárért.”
„Ez hülyeség.”
„Vagy kiürítjük a páncéltermet is, vagy nem csinálom tovább.”
„Nem akarok beleragadni ebbe a hülyeségbe.”
Azt mondta, ahhoz nincs elég információnk.
Úgyhogy felvette Mustangot.
Mustang különleges fiatal nő volt. Sosem találkoztam még ilyen nővel.
A Seafirst Bankban dolgozott pénztárosként.
Ismerte a kézikönyvet, minden banki protokollt
a péntárakhoz, a páncéltermekhez, a páncélautós szállításokhoz.
„HIGGADTAN ENGEDELMESKEDJEN!”
Mustangtól megszereztük a belsős infókat,
és így már meg tudtuk csinálni.
1992. NOVEMBER 19. A SEAFIRST BANK HAWTHORNE HILLS-I FIÓKJA
A protokollból megtanultuk, mit kell mondani.
Ez nem kamu. Ez egy bankrablás.
Vannak bizonyos kifejezések,
amiből a banki dolgozók tudják, hogy érted a dolgod.
Ki kezeli a páncéltermet?
Én.
Ez volt Scott erőssége.
Rendet tartott az előtérben,
és egyidőben foglalkozott a páncélteremmel is.
Igyekezz!
Azt akarta, hogy higgadtak legyenek. „Csak nyisd ki a páncéltermet!”
„Semmi baj. Ne aggódj! Minden rendben lesz.”
„Bemegyek, és már jövök is ki.”
Mintha egy elképzelt katakombába menne be.
Van egy táskád?
Mindenki a földre!
Gyerünk!
Mikor hazaértünk, behajtottunk a műhely hátuljába.
Megkérdeztem, hogy ment? Azt mondta, nem jól.
„Ez is rossz lett.” Erre én: „Bassza meg!”
„Most viccelsz?”
Bementünk, elővette a nagy táskát.
Na mondom, ez nem semmi.
Ez volt a legnagyobb fogás. A fordulópont.
Nem csak nekünk, az FBI-nak is.
1987-ben kezdtem az FBI-nál.
A Hollywood-nyomozás kezdetén
én voltam a legtapasztaltabb Seattle-ben a bankrablásokkal foglalkozó részlegen.
Próbálom felidézni az ügyeket, ahol valaki azt csinálta, mint Hollywood.
Először pénztárakat fosztott ki,
aztán fegyverrel átvette az irányítást, végül jöttek a páncéltermek.
Nem jut eszembe más, aki ilyen utat járt be.
A Hollywood-nyomozás olyan volt, mint egy kirakós játék.
Volt néhány kis nyom itt-ott. Próbáltuk összerakni a képet.
Szerintem Hollywood élvezte, amit csinált.
Az első négy rablással többet kaszált, mint az átlag rabló.
De aztán jöttek a páncéltermek.
Egyedül páncéltermet üríteni nagyon kockázatos,
mert nem tudod, mi történik a bank többi részében.
Nagyobb terület, nagyobb esély, hogy beindulnak a riasztók.
Ekkor kezdett egyre kifinomultabb lenni. Nagyobb lett a kockázat.
Ez kihívás volt, és minket is próbára akart tenni.
De mi volt a fő kérdés? Az, hogy ki is Hollywood igazán.
Oké. Mehet?
Üdv a Lombházban! Gyere be!
A szüleim teljesen odavoltak a Lombháztól, mert apám imádott építeni.
- Ez lesz az ebédlő. - Igen.
Ez volt az egyik legkülönlegesebb építmény.
Csodálták Scottyt, és azt, amit létrehozott.
Szerető családban nőttünk fel.
Apám lelkész volt, egy sokak által szeretett lelkész.
Anyám tanulásban akadályozott gyerekeket tanított.
Lelkészgyerekek voltunk, és a fenébe is, kis korunktól próbáltuk bebizonyítani,
hogy nem vagyunk angyalkák.
Mindketten kerestük a kalandot. Ezért lettünk barátok.
De ő más volt, semmitől nem félt.
A virginiai Restonban mindenhol eladó, üres házak voltak.
Tudtuk, hogy lehet bejutni.
Scottyval megtanultunk zárakat feltörni.
De nem azért, hogy bármit ellopjunk.
Csak azért tanultuk meg feltörni,
hogy bejussunk az ajtón.
Ahogy belépett a tinédzserkorba,
egyre titokzatosabbá vált.
Úgy hívtuk, a dezinformáció mestere,
mert nem hazudott teljesen,
de mondott valamit, amiről tudtad, hogy nem teljesen igaz,
vagy kihagyott valamit.
Mikor elkezdett őrült dolgokat csinálni,
az egyik az volt, olyan 15-16 évesen,
hogy a barátjával elloptak egy autót,
egy furgont, azt hiszem, egy óvodából, és lementek vele a partra.
Elkapták őket.
Azt hiszem, ez nagy törés volt apámnak,
mert ekkor jött rá,
hogy valami nagyon félrement Scottynál.
Ahogy idősödött, nem nőtte ki a gyerekes rosszaságunkat.
Csak finomította, és folytatta tovább.
Scottnál minden ugródeszka volt.
A Hawthorne Hills Bank egy új világot nyitott meg számunkra.
A páncélteremmel szintet lépsz.
Ezen a ponton,
mikor már direkt hátrahagytunk egy autót a zsaruknak,
felbéreltünk valakit,
akár egy nőt, vagy egy pasit, aki tök máshogy nézett ki, mint mi.
Például 190 centi magas, hosszú, bozontos hajú, ilyesmi.
Adtunk neki ezer dollárt.
Megvette az autót, és elhozta nekem.
Lakkbenzinnel lefertőtlenítettük.
Női hajszálakat tettünk a hátsó ülésre.
Mindig próbáltuk összezavarni a zsarukat.
Volt, hogy több útvonalon is jöhettek a rendőrök a bankhoz.
Úgyhogy valakit felbéreltünk őrszemnek.
Az én feladatom volt, de csak kétszer csináltam, hogy őrködjek.
Adott egy adóvevőt, és azt mondta, itt parkoljak.
„Ha látod, hogy jönnek a zsaruk, mondd, hogy jön Anya. Ennyi a dolgod.”
Gondolkodás nélkül segítettem Scottnak.
Mint barát a barátnak.
Scott gyakran ugyanazt a bankot rabolta ki többször egymás után.
Senki nem gondolná, hogy visszamész,
és pár nap múlva ugyanazt rabolod ki.
ÖSSZESEN 551 244 DOLLÁR
Első dolgunk volt, hogy kiborítsuk a pénzt, és átvilágítsuk.
Hogy van-e köztük jelölt. Az új pénz volt a legveszélyesebb,
mert azon egymást követő sorozatszámok voltak, úgyhogy azt szétszórtuk.
Minden felszerelést katonai tartályokba zártunk,
és elástuk a földbe.
Aztán a ruhákat az erdőbe vittük,
és egy gödörben elégettük őket.
Utána tisztára kellett mosnom a pénzt.
Scott rengeteget fogadott,
még a pénzmosásra is gondolt.
Volt egy zseniális módszere.
Ugyanannyi pénzt teszel mindkét félre, két különböző kaszinóban.
És az egyik csapat nyerni fog.
Tehát minden pénzt visszakapsz, kivéve, amit megtarta a ház a vesztes csapat után,
ami öt százalék.
Igazából nem vesztettünk rajta.
Scott sok mindenre használta a pénzét,
és az áloméletét élte.
Utazott, világot látott, emberekkel találkozott.
Ezt szerette.
Mostanában rájöttem, milyen jó egyedül utazni.
A legvadabb élményeim egyedül történtek velem.
Scott határozottan titokzatos ember volt. Néha eltűnt egy időre.
Egyszer azt hittem, talán CIA-ügynök. Vagy hogy füvet termeszt.
Sosem kérdeztem, miből él.
Biztos építkezéseken dolgozik, vagy ilyesmi. Ezért ilyen ügyes.
Kiderült, hogy nagyon szeretné megállítani az erdőirtást.
Együtt dolgozott az Earth Firsttel, és adakozott is a környezetvédőknek.
Kérdeztem, hogy miért csinálja? Miért pazarol pénzt ezekre a hippikre?
Scott úgy látta magát, mint Robin Hoodot,
ez megmutatkozott abban, ahogy a pénzt megszerezte,
és abban, ahogy szétosztotta.
Tényleg olyan volt, mint Robin Hood.
Nekem és másoknak is adott pénzt.
Láttam, ahogy osztogatja.
Segített az embereknek. Ha kellett valami, adott nekik
pár ezer dollárt, mindegy, mire.
Szétszórta a pénzt.
Furcsa ez a kapcsolat a pénzzel.
Nem kerested meg. Elloptad, elvitted.
Szórd el, aztán vegyél el még többet.
Nem volt ő Robin Hood.
Robin Hood idealista volt.
A gazdagoktól rabolt, aztán szétosztotta, tudod.
Scott nem ilyen volt.
Azokon segített, akikről tudta, hogy ha később kér valamit tőlük,
ők megteszik.
Bármennyire is sikeres vagy,
egy ponton már kísérted a sorsot,
és nem mindig úgy alakulnak a dolgok, ahogy szeretnéd.
Egy rablást meg kellett szakítanunk, mert egy ügyfél felismerte.
Megkaptam a hívást, és ki kellett hoznom.
Kiszállunk. Gyere!
A következőnél, ahogy beszállt a kocsiba,
a festékpatron felrobbant, és az egész csomagot kidobta.
Pár sarokra a banktól megtaláltuk az autót.
A helyszínen egy pár percre beleültem. Magamba szívtam az egészet.
Akkor ez volt a legközelebb, ameddig jutottam hozzá,
hogy beültem az autóba, és vártam a következő rablást.
Megtaláltuk az előző tulajokat.
Így összeállt egy vázlat,
hogy kik vették meg az autót.
Egy rendőrségi profilozó tájékoztatott mindenkit, aki az ügyön dolgozott,
hogy talán egy rendőrről van szó.
Voltak rendőrökre utaló képességei.
Magan nyomozó úgy gondolta,
hogy Hollywood talán egy rendőr.
Shawn Johnson gondolta azt, hogy Hollywood rendőr lehet.
Hogy azt hittem-e, hogy rendőr? Nem.
Én ezt nem vettem be.
Nem vetettük el a gondolatot, és ettől még veszélyesebbnek tűnt.
Hírverést akartunk, hogy meg tudjuk oldani az ügyet.
A médiát használtuk egy gondosan kidolgozott terv részeként.
A témánk egy Hollywood nevű bankrabló.
Első számú az FBI körözöttjeinek listáján.
Az álcái miatt nevezte el Hollywoodnak az FBI.
Sikeresen rabolt ki több mint egy tucat bankot az elmúlt négy évben.
Mindent megváltoztatott,
mikor az FBI kijött a Hollywood becenévvel,
mert tudtuk, hogy nem tudják elkapni a fickót,
és körforgásszerűen
félévente kiraboltak egy bankot, és azt kérdeztük, „ez megint Hollywood?”
Shawn Johnson FBI-ügynök feladata
felkutatni azokat, akik tudnak valamit Hollywoodról.
Először elkezdünk házról-házra járni, fele az egyik oldalon, a másik a másikon.
Nem volt szokás FBI-ügynököket látni házról-házra járni,
hogy „Tud valamit erről a bankrablásról?”
Kemény volt egy ügynököt ilyen nyíltnak látni.
Ez is azt mutatta, mennyire tanácstalanok.
Talán azt akartam, hogy tudja, én is itt vagyok.
Én is itt vagyok. Itt a tévében.
A legtöbb gyanúsított figyelte, mit mond róluk a média. Szerintem imádták.
Hollywoodról először egy kétoldalas interjúban olvastunk Shawn Johnsonnal.
Azt mondta,
„Valaki tudja, ki ő. Kérjük, segítsen!”
- A beceneve Hollywood. - Hollywoodnak nevezik.
Hollywood erős sminket visel...
Ez a név nagy hatással volt rá.
Még inkább felspanolta.
Szerintem izgatta,
bár nem mondta, nem ismerte el,
de tudom, hogy legbelül büszke volt rá.
Azt hittük, megint rabolni fog, ha ennyi figyelmet kap.
1995. JANUÁR 27. A SEAFIRST BANK MADISON PARK-I FIÓKJA
Minden rablás lehetőség volt kipróbálni valami újat.
Próbáltuk kitalálni, mire számít az FBI a menekülésnél,
és az ellenkezőjét csináltuk.
A kiszemelt banktól vagy a Madisonon menekülsz az érkező rendőrök irányába,
vagy megkerülöd a tavat.
Azt mondtam, „Miért nem ülsz a furgonba, és maradsz itt?”
„Én beülök egy étterembe, és várok, míg lecsillapodnak a kedélyek.
Ha elmennek a rendőrök, a kocsimból szólok a rádión, hogy tiszta a terep.”
Egy furgont átalakítottunk, hogy el tudjon bújni a padló alá.
Ha bevilágítottak, nem láttak semmit.
Mondtam Scottnak, hogy ez nagy lesz.
„Volt egy álmom tegnap éjjel. Több mint negyedmilliót szerzünk,
és épségben kijutsz.
Nem lesz gond.”
Jó 45 percig voltam az étteremben.
Négy vagy öt rendőrautó volt kint,
és néztem az ablakon át,
hogy mikor végeznek, és mennek el.
A helyszínre érve azt gondoltam,
„Ez a pasi egy kísértet? Hogy tud így eltűnni?”
Míg a furgonban volt, rájött,
hogy párásodik az ablak, mert lélegzik.
Ha a rendőrök észrevennék, rájönnének, hogy van bent valaki.
Átmentem a szemközti italboltba,
és mire kijöttem, mind elmentek.
Odamentem a kocsihoz,
és rádión szóltam Scottnak,
hogy indulhatunk.
14. RABLÁS ZSÁKMÁNY: 252 466 DOLLÁR
ÖSSZESEN 938 077 DOLLÁR
Macska-egér játék volt.
A rendőrségnél és a bűnüldözésnél mindenki feszült volt.
Nem tudtak rájönni, ki ez az ember.
Amire mindenki emlékszik,
hogy parancsolgat, és lelövéssel fenyegetőzik.
Az FBI-ügynökök feszültek,
mert Hollywood annyi mindent úszott már meg.
Félnek, hogy erőszakossá válik, mielőtt elkapják.
Ez hozta a változást Hollywood történetébe,
hogy amíg a pénztárosok nem kezdtek
szörnyű történeteket mesélni róla, nem bántott senkit.
Néha már ki tudott akadni. Próbált a páncélterembe jutni.
Ha a pénztárosok nem engedték be, nagyon dühös lett.
Azt mondta, „Karácsony van, nem akarok ölni.”
És sokkolót használt az egyik dolgozón. Szóval hajlandó volt fegyverhez nyúlni.
Láttam sírni embereket,
nagyon feldúlva, és csak próbáltuk
megnyugtatni őket, hogy el tudják mondani, mi történt.
Egyikük sem élt még át ilyen bankrablást.
Nem lehetett tudni, hogy egyik pillanatról a másikra mit fog csinálni.
Nagyon fenyegető volt.
A bankrablásnak vannak áldozatai.
A bankban tartózkodókat traumatizálja,
a pénztárosokat is.
Ha pisztolyt tartanak az arcodba, és azzal fenyegetnek, hogy megölnek,
az komoly hatással van az emberre.
Tizennégyszer raboltak ki minket,
és az egyikük Hollywood volt.
Tekintélyt parancsoló volt.
Azt mondta, ne mozduljunk, és mindenki lefagyott.
Szokatlan, hogy egy rabló így tudjon irányítani.
Ezt nem felejti el az ember.
Folytatod az életed, de nyomot hagy benned. Örökre.
Valahogyan meg kell állítanunk őket. Valakit bántani fognak.
Azt hitte, remekül szórakozik,
az áloméletét éli.
De ha azt gondolta, megúszhatja,
az tévképzet volt.
Ha belépsz a mi világunkba,
fogalmad sincs, mekkora terhet tesz rád. Elképzelhetetlen.
Annyi évnyi bankrablás után
már nem ugyanaz az ember vagy, mint mikor elkezdted.
Scott kezdett befeszülni.
Már nem az a laza, életvidám ember volt.
Az az ember eltűnt.
Megváltozott a hangulat a Lombháznál.
Zárkózottabb lett, sokkal kevésbé szociális.
A birtok szélén lévő házban kellett élnem, hogy távol tartsam az embereket.
Scott egyre inkább elvonult a világ elöl, nem engedte közel az embereket.
Nem akarta, hogy lássák, mit csinál.
Ha átléped a Rubicont és elkezded ezt az életet élni,
mindenkinek hazudnod kell mindenről.
Mindenkinek, aki fontos neked. Mindenkinek, akivel találkozol.
Továbbra is rossz irányba megyek.
Elkezdek valamit, de abbahagyom, mielőtt eredménye lenne.
Sok nő érezte, hogy nem tartok ki.
Csak a vágyra vágyom? Ezért nem elégülök ki?
Egyszer vicceltem vele, mikor megfigyeltem pár nővel.
„Mit csinálsz? Így cserélgeted a nőket? Ne már!”
Szingli vagy, vagy mi? Nők vannak az ágyadban?
Nem úgy alakulnak a dolgok, mint régen. Általában biztos vagyok a terveimben,
de most kezdem rabnak érezni magam.
Csirió!
Megjelent az ajtóban, hogy beszélnünk kell.
És ahogy ott ült velem szemben,
egyszer csak sírni kezdett, potyogtak a könnyei.
Azt mondta, „Suze, nem tudom, mi történik.”
„Mikor tükörbe nézek, nem az én arcom néz vissza.
Mi ez?”
Akkor már tudtam, hogy nagy bajban van.
Mindig is a jó és a rossz harcolt benne, és most kezdett vesztésre állni.
Egyre többet és többet ivott, hogy leküzdje a szorongását.
De Scott akart egy utolsó rablást,
három-négy bankot egy este, közvetlenül egymás után.
Azzal 10-15 milliót kaszálnánk, és abbahagynánk.
Mennénk mindketten a magunk útján.
Három bankot választottunk.
Egy kicsivel kezdjük, bemegyünk, kijövünk,
a pénz nem is érdekel.
Csak az a lényeg, hogy a rendőrség oda vonuljon ki.
Aztán folytatjuk egy nagyobb bankkal.
És mire átérnek oda, már a harmadiknál járunk. Mit tehetnének?
Ki akartuk fosztani Seattle városát,
ami megvalósítható volt, sőt megnyerhető is.
Egyre inkább frusztrált a nyomozás.
Pár meneküléshez használt jármű meglett, néha közel kerültünk hozzá, de nem eléggé.
Ráuntam, hogy rá várunk, hogy csak reagálunk a rablásaira.
Elkezdtem újra átnyálazni az aktákat, a módszereket,
az időpontokat, a dátumokat,
a bankok helyét, a zsákmány mennyiségét.
Tudtam, hogy nagyképű.
Ezért azt is tudtam, hogy nem fog leállni.
Leültem számolni.
Arra jutottam, hogy havonta úgy 21 000 dollárt költhet.
Ez alapján
megjósoltam, hogy jövő januárban három nap közül valamelyiken fog rabolni.
Azt is tudtam, hogy bizonyos célpontjaihoz gyakran visszatért.
Vártuk, hogy újra raboljanak.
A kérdés az volt, jókor, jó helyen várjuk-e.
Az utolsó nagy rablás után egy évig pihentünk.
Elterveztük, hogy még három bankot kirabolunk.
De szükség volt még egy társra, mert ez túl bonyolult volt két embernek.
Az első bankrablás után
Montanába mentem és ott bujkáltam.
Aztán megjelent Scott, és újra belerángatott.
Scott mindig egyedül ment a bankokba,
és kezdett nehezedni az emberek irányítása.
Azt mondta, csak várnom kell az ügyféltérben.
Annyi a dolgom, hogy senki ne menjen el.
Egy éve jósoltam meg, hogy a három januári nap közül valamelyiken rabolni fog.
Egy kollégával figyeltük a bankokat, amik logikus célpontoknak tűntek.
Az első napon nem történt semmi.
A második napon sem.
A harmadik napon egyedül vártam rá.
Mark visszatért. Úgy döntöttünk, kirabolunk egy helyet, hogy belejöjjön.
A második rablásom nagyon más volt, mint az első.
Sokkal simábban ment.
Inkább meló volt, mint kaland.
A leírás alapján azonnal tudtam,
hogy ez Hollywood.
Tőlem másfél kilométerre rabolt bankot.
Ahogy megmondtam, visszatért. A harmadik napon.
Egyre közelebb kerültem hozzá. Úgy éreztem, már csak perceken múlik.
Nem hónapok, nem hetek, csak pár perc a lemaradásom.
Elmentem a bankhoz. Lezártuk a helyszínt.
Én voltam az első nyomozó a tetthelyen.
A bankban Shawn Johnsonnal találkoztam. Megkérdeztem, hogyhogy már itt van.
Kiderült, hogy pár FBI-ügynökkel
saját megfigyelésekbe kezdtek Hollywood miatt.
Az FBI-on kívül mindenkit kizárt a nyomozásból.
A csapat többi tagja szerint őrültséget csináltam.
„Nem fog visszatérni. Nem lesz ott.”
Ettől mindenki nagyobb erőbedobással kezdett az ügyön dolgozni,
mert előtte elég sokáig nem rabolt.
A csapatból már mindenki érezte,
hogy nem ez volt az utolsó rablása.
Ellen jól csinálta.
Látta, hogy az ügy egyre kaotikusabb,
és most már le kell zárni.
Hollywood elég kiszámítható volt a napszak és a helyszínek szempontjából.
Kitaláltunk egy megfigyelési tervet,
remélve, hogy a helyszínen lesz egy emberünk a következő rablásánál.
A seattle-i rendőrségre és a járőreikre is szükségünk volt.
Meg helikopterekre.
És újabb FBI-ügynökökre.
Óriási meló volt mindezt összeszervezni.
Eldöntöttük, hogy korlátlan időre elérjük, hogy mindez rendelkezésre álljon.
Akkor jelent meg egy új módszer, a Pro-Net.
Elektronikus nyomkövetőket rejtettünk a pénzkötegekbe.
A rádiótornyok vették a jelüket.
És a rendőrautókban is voltak jelvevők, hogy követhessék.
Újra átnéztem az addigi rablásokat.
Megpróbáltam logikus célpontokat találni, ahova elhelyezhetjük a jeladókat.
A lehető legtöbb bankba bevittünk két-két jeladót.
Minden az időn múlt.
Minél több páncélterembe került jeladó,
annál több időt nyertünk.
Ha egy szerencsétlennel állsz szemben, akinek özvegyet csinálnál a feleségéből,
akkor nem nyerhetsz, testvérem.
Scott-tal megnéztük a Szemtől szembent, elég durva film.
Ne mozdulj, baszd meg!
Nagyon valósághűek benne a bankrablós jelenetek.
A lövöldözős résznél meg halálra rémültünk.
Scott-tal egymásra néztünk.
„Úristen, ez is lehetett volna a vége?”
Pedig ugyanebben utaztunk.
Valós veszély volt,
úgyhogy elkezdtünk félni, elkezdtük félteni az életünket.
Az ügy során végig úgy gondoltam,
komoly esély van rá, hogy valakinek baja eshet.
Az FBI-os karrierem során már voltak bankrablós ügyeim.
Miamiban egy bankrablás utáni lövöldözésben több kollégám is elhunyt.
A több mint négy percig tartó tűzpárbajban két ügynök meghalt, és öten megsérültek.
Nem tudtuk, ki Hollywood,
de azt tudtuk, hogy ha tetten érjük, nem fogja magát megadni tűzharc nélkül.
Mikor benne voltunk a közepében,
volt egy nagyon élénk álmom.
A vízből másztam ki a partra,
és egy cápa leharapta a lábamat.
Az álmot útmutatásnak vettem.
Hogy szálljak ki a buliból.
Az volt a megérzésem, hogy Scott is érzi a közelgő bajt.
Sokat túráztunk az Olympic-hegységben. Scott nagyon szeretette.
Ott mindig békére leltünk.
Magunk mögött hagytuk a város zaját,
és a természetben kihívásokat állítottunk magunk elé.
A Washington-hegy tetején
Scott azt mondta: „Figyelj! Bármi is legyen, tartsd kézben a sorsodat!
Ne hagyd, hogy az ellenség döntsön róla!
Tartsd kézben az életedet!”
Scottnak egy bank nem volt elég.
Hármat akart kirabolni.
Azt mondtam neki, megőrült.
Steve-vel is beszéltem,
hogy szerintem kezd meghülyülni az ember.
„Én megyek Kaliforniába, szerintem jobb, ha velem tartasz.”
És tényleg átgondolta, de nem akart csalódást okozni Scottnak.
Tudtam, hogy végig kell csinálnom az utolsó rablást.
Éreztem, hogy ez kell a lezáráshoz.
Amikor utoljára láttam Scottot,
nagyon rosszat álmodtam.
Fegyverekről, lövöldözésről.
Seattle-ben volt. Mindenki menekült.
Elmeséltem neki, és falfehér lett.
Nagy levegőt vett, és azt mondta: „Valószínűleg nem látsz többé.
Szerintem a Seychelle-szigetekre megyek.”
Mondom: „Komolyan? De ugye visszajössz?” Azt felelte, szerinte nem látom többé.
Kisétálok az éjszakába, és ordítok Istennek, hogy üzenjen valamit.
Isten nem felel. Úgy érzem, elutasít.
Ez a fájdalom, a düh és az elutasítottság ideje.
Most mi a fasz legyen, elmém nagy, fehér, szárnyas lovasa?
Jó ideig nem lesz több naplóbejegyzésem.
Évekig készültünk a bankok kirablására.
Úgy két héttel hálaadás előtt
Scott azt mondta, jó és rossz hírei is vannak.
A rossz hír az, hogy Pro-Net jeladókat rejtettek a pénzbe.
Ezek miatt lehetetlen tartani az eredeti tervet.
Úgyhogy nem mehettünk több bankba.
A jó hír az, hogy a 125. utcán van egy új célpont.
Mustangtól megtudtuk, hogy ott most öt-hétmillió dollár készpénz van.
Úgyhogy változott a terv.
Ki kellett találnunk valamit a jeladókra, de gyorsan.
Kiraboltunk egy bankot csak amiatt, hogy láthassuk őket.
Scotton csak egy símaszk volt.
Nem akartuk, hogy rájöjjenek, hogy Hollywood akar jeladót látni.
Azt mondtam neki, ne szórakozzon a kasszásokkal,
csak hozza ki a pénzt a páncélteremből, ott lesznek a jeladók.
Akkor megtudjuk, hogy vannak elrejtve.
A jeladókat húszdollárosok közé rejtették.
Ki lehetett őket tapogatni.
Nagyon gyorsan megtaláltunk kettőt, és kidobtuk őket az ablakon.
Ezek után úgy éreztük, nem lesz probléma a jeladókkal, menni fog.
1996. NOVEMBER 27. HÁLAADÁS ELŐTTI NAP
1996-ban felkeltem a hálaadás előtti nap reggelén.
Mielőtt elindultam, a feleségem azt mondta, eljött a nap.
Ma elkapom Hollywoodot.
Mondom, oké, hát, majd meglátjuk.
A hálaadás hete mindig rövid,
és sokan már szabadságon vannak.
A hálaadás előtti nap reggelén
zuhogott az eső.
Szürke, sötét nap volt. Gyönyörű. Tökéletes arra, amit elterveztünk.
A kocsit takarítottam, hogy tökéletes legyen.
A sminkszobában felvettük a maszkelemeket és a parókákat.
Nem sokat beszéltünk.
Bementem a stúdióba. Scott elővette a gitártokot.
Meg a géppuskáját és a sörétesét.
A terv az volt, hogy ha egy rendőrautó leszorít,
kiugrunk a kocsiból, és a sörétessel szétlőjük a motorját,
hogy ne tudjanak üldözni.
Mindent véglegesítettünk. Készen álltunk elindulni Seattle-be a furgonnal.
Mustang a dombon őrködött.
Eljött az idő.
A SEAFIRST BANK LAKE CITY-I FIÓKJA
Külön oktatást kaptunk Hollywood megjelenésének esetére.
Amikor bejött a Lake City-i fiókba, hogy kirabolja,
elsétált a körözési posztere mellett.
Semmi pánik! Ez bankrablás.
Scott ment be előbb. Elkezdte a rablást, mindenkit a helyére állított.
Aztán belépett Mark is,
az ügyfelekre felügyelt.
Nem is féltünk.
Sokszor végiggondoltuk, és már máskor is csináltuk.
Megcsináltuk, és kész.
Valóra vált a rémálmom. Nem egy Hollywood jött be, hanem kettő.
Aztán jött a szar a palacsintába.
A kasszában volt elrejtve a riasztó. Beindítottam.
- Ki kezeli a páncéltermet? - Mondtam, hogy az én lennék.
Hátramentünk.
A páncélterem egy speciális kombinációval is nyitható,
ami újabb riasztót aktivál.
Azt akartam, hogy az összes seattle-i rendőr húzza oda a seggét,
amilyen gyorsan csak lehet.
Az iroda elhagyatott volt. Senki sem volt bent. Sötét volt.
Pár elvarratlan szálon dolgoztam az asztalomnál.
Figyeltük a seattle-i rendőrség rádióját.
Egyszer csak csönd lett.
Aztán elindult a csipogás.
Kettő, három, öt perce bent voltak már.
Mustang nem jelentett semmit. Nem volt gond.
Aztán jött a rádióüzenet.
Két sapkás gyanúsított bement a bankba.
Hosszú zöld kabátban vannak, erősen ki vannak sminkelve.
Rádión szóltak neki, hogy meglátták őket.
Nem volt nyugodt. Dühös volt. Sietni kezdett.
Komoly volt.
Gyerünk!
Bedobtam a Pro-Netet a zsákba.
Fegyvert fogott rám.
Azon gondolkoztam, vajon visszajön-e lelőni.
Mike odaszaladt:
„Bankrablás van. Szerintem Hollywood az.”
A kocsihoz rohantunk, felkapcsoltuk a jelzőfényt,
beindítottuk a szirénát, és elindultunk a második sugárúton.
Öt körül úgy láttam, vége a napnak, és hazamentem.
Besétáltam a konyhába.
Erre jelzett a csipogóm. Hollywood.
Scott kicsit túl sokáig volt a páncélteremben.
Aztán láttam, hogy szalad ki
egy nagy táskával, amit rögtön elvettem.
Egymillió-nyolcvanezer dollár volt benne.
Már hallottuk a szirénákat.
És akkor vettük észre, hogy mindenhol zsaruk vannak.
Nyüzsögtek.
Scott azt mondta, talán le kéne állni.
Adjuk fel.
Mondom, mi a faszról beszélsz?
„Gyerünk, csináljuk! Hol vannak a jeladók?”
Úgy vezettem, mintha engem üldöznének.
A diszpécser folyamatosan tájékoztatott.
Két fegyveres gyanúsított volt.
Én a jeladókra próbáltam koncentrálni, amiket elvittek.
Van valami jelünk?
Wedgwoodból és Lake Cityből is.
A jeladót követtem.
Sok helyre elmentem, ahol a tornyok fogták a jelet. Nem mind jött be.
Próbáltam a jelet követni.
Végre Scott felkiáltott. „Itt egy!” Két húszdollárost adott.
Azokhoz volt ragasztva a Pro-Net.
Kidobtam az ablakon, és mentünk tovább.
Egy rendőr szólt a rádión,
hogy egyre közelebb van a jeladóhoz.
Odamentem,
és megtaláltuk a földön eldobott jeladót.
Mondom, basszus!
De tudtam, hogy még egy jeladó náluk van.
Még mindig keresték.
Mondom: „Biggins, higgadj le!
Találjátok meg azt a szart! Ne parázzatok, csak legyen meg!”
Teljes pánik volt a rengeteg zsaru között.
Tudtuk, hogy ránk vadásznak.
Egymillió-nyolcvanezer dollárt hoztunk el a bankból,
és nagyon nehéz volt megtalálni a jeladókat.
Hirtelen kigyulladt a jelzőfény. Bumm! Indul a buli.
Scott azt mondta, húzódjak le, mert ő akar vezetni.
Mondom, tudom, hová megyek, csak keressétek!
De makacs volt.
Végül belementem. Hátranéztem, és egy óriási halom pénzt láttam.
Semmilyen rendszer nem volt a keresésükben.
Mondom, te jó ég! A kurva életbe!
Menj már! Mit csinálsz? Gyerünk!
Messze voltam, de ott akartam lenni. Az én ügyem volt. Ott kellett lennem.
Hallgattam a vevőt, és...
Követtem a jelzést.
Egy fehér furgon felé vezetett.
Lekapcsoltam minden fényt,
és a jelet követtem.
Egy Chevy furgonhoz vezetett.
Láttam, hogy párás a hátsó ablaka.
És fények is látszódtak odabenn.
Furán nézett ki.
Tudtuk, hogy a jeladót keresik a pénz között.
Szóltam rádión, hogy leállítom szabálysértésért.
Leállítjuk szabálysértésért.
Erősítést kérek.
Épp egy kis dombra mentünk fel Scott-tal.
Balra akart fordulni.
Balra meglátta a járőröket. Három rendőrautó volt mögöttünk.
A furgon megállt az út szélén.
Ahogy fegyvert rántva kiszálltam a kocsiból,
rájöttem, hogy a gyanúsított már elhagyta a furgont.
A rendőrség szerint mi lőttünk előbb. Ez nem igaz.
Ők ütöttek rajtunk, és lőni kezdtek ránk.
Honnan lehet tudni, hogy Meyers hazudik? Mozog a szája.
Hadd mondjam el!
A vezetőoldali ajtónál egy árnyat láttam.
Sötét volt, de láttam, hogy fegyver van nála.
És a fegyverrel rám célzott.
Én nem láttam.
Csak az első szélvédőn át láttam ki.
Nem láttam senkit kiszállni a furgonból.
Nem a rendőröket akartuk lelőni, csak a kocsijukat akartuk elrontani.
Nem. Pontosan rám céloztak.
A kiképzésem átvette az irányítást.
Rám célzott, és arra gondoltam: „Basszus!”
De valamiért a fegyver nem sült el.
„Klikk-klikk-klikk!” Három kattanás.
Mondom: „Úristen!”
A zsaruk erre tüzet nyitottak a furgon hátuljára.
Láttam, hogy átlövöm a hátsó ajtót.
Csak arra emlékszem, hogy eltaláltak, és arcra estem.
Hirtelen elvesztettem az irányítást a bal karom fölött.
„Lelőtték a karomat, baszd meg!”
Ordibáltam.
Kicsit később Scott megint kiszállt a sörétessel.
Ott tényleg beindult a lövöldözés.
Újra kiszálltam, és a furgonra céloztam.
Három hangos durranást hallottam.
Golyók zúgtak el a fejem mellett.
Csak azt láttam, hogy betörik az üveg.
Nem volt rajtam golyóálló mellény, és teljes volt a káosz.
Próbáltam jelenteni az FBI-irodának.
Szóltam, hogy tűzharc van.
A furgon újra megindult.
A bal karom csak kalimpált a levegőben.
Bigginst hasba lőtték.
Mindenhol vér volt.
Aztán a furgon hirtelen megállt. Bumm!
Hátul feküdtem, Scott meg elrohant.
Mindig is így volt megbeszélve. Mindenki csak magára számíthatott.
Ahogy a jármű felé futottam,
megláttam egy árnyat, ahogy dél felé fut egy sikátorban.
Még járt az ablaktörlő, a motor járt.
Biggins egy szót sem szólt.
Nem tudtam, él-e még, vagy halott.
Scott meg elfutott. Hallottam a rendőrök kiabálását.
„Elfutott! Ott van! Lőjétek le a rohadékot! Öljétek meg!”
A sikátor bejáratánál megálltam.
A fejünkbe verték, hogy a szűk utcák nagyon veszélyesek.
Úgy láttam, jobb lesz, ha visszamegyek a furgonhoz,
ahol épp letartóztatták a másik két gyanúsítottat.
Egy fehér férfit megbilincseltek a földön.
Megkérdeztem: „Ki maga? Hollywood?” Azt mondta, nem. Ő szaladt el.
Azt mondtam: „Lőj le, rohadék! Eddig azt akartad! Essünk túl rajta!”
Azt mondta, ne aggódjak, a bíróságon majd megbüntetnek.
Azt akarta, lőjem le, de mondtam, hogy nem ússza meg ennyivel. Mi nyertünk.
Nem akartam börtönbe menni.
Akkor semmi sem számított. Úgy éreztem, vége az életemnek.
Hirtelen elmúlt minden félelmem és fájdalmam,
és megláttam a furgonban a kupac pénzt,
meg a golyónyomokat,
amiken bevilágított a fény.
És hirtelen valami mennyei zenét kezdtem hallani.
Sosem hallottam ilyen zenét.
És a pénz hirtelen értékét vesztette.
„Mi ez? Ez csak egy rakás papír. Ki nem szarja le?
Miért tesznek meg mindent az emberek ezért az értelmetlen hülyeségért?”
A tűzoltók ellátták Bigginst.
Mozdulatlanul feküdt a földön, halottnak tűnt.
Ránéztem.
A tűzoltó visszanézett.
Ezt mutatta. Mondom: „Basszus, megöltem valakit!”
Nagy levegőt vettem.
Erre korábban nem gondoltam.
Eddig egy tűzharcban vettem részt, de az nem ilyen volt.
Ez tényleg durva volt.
A furgon mellett feküdtem. Néha magamhoz tértem.
Mike Magan felnyitotta az egyik szemem,
hogy lássa, élek-e még.
Megkönnyebbülést éreztem, hogy végre vége.
Elengedhetem magam. Nem kell tovább így élnem.
A két meglőtt férfit őrizetbe vették
és a kórházba szállították.
Egy férfi szökésben van.
Rendőrök, FBI-ügynökök, kutyás alakulatok
és még a SWAT is a szökött rablót keresik.
Ijesztő, ha szabadon van egy bűnöző.
Bárhol lehet.
Követem a mentőt a Harborview Kórházba.
A tetthely megvár. Előbb Steve-vel beszélek,
hogy kiderítsem, ki a harmadik társuk.
Itt a vége. Nem bírom tovább.
Muszáj lezárni az ügyet.
A kórház várótermében
Shawn Johnson kikérdezett.
Képzelhetik, milyen állapotban voltam a lövöldözés után.
Scott elmenekült. Nem tudtam, él-e még.
Biggins is meghalhat.
Nem voltam magamnál.
Próbáltam magamat védeni.
Két óra vallatás után Steve Meyers végre elmondta, hogy Scott Scurlockot keresem.
Scott Scurlock Hollywood.
- Seattle-i rendőrség és tűzoltóság. - Hallottam hogy itt keresnek valakit.
- Igen. - Valaki most dörömbölt az ajtómon.
Van egy ponyvával letakart kenu.
Lehet, meg kéne nézniük.
Senkit nem láttam,
de a teraszom alatt könnyen el tudna bújni.
A rendőrök egész éjjel
és egész másnap házról házra keresték,
hátha találnak valamit.
De nem találtak.
Csak láttam, mennyi rendőr van itt, meg helikopterek, és...
Igen, hölgyem. Maradjon bent,
és kérem, ne hívja feleslegesen a segélyhívót!
Amikor megtudtam, hogy Hollywood megszökött,
dühös voltam, mert rengeteget dolgoztunk az elfogásáért.
Csak az járt a fejemben: „Baszki, ez komoly?”
Hollywood az orrunk előtt volt. Hogy szökött meg?
Utána órákig
idegesen mászkáltam fel-alá, míg meg nem szólalt a csipogóm.
Szerintem a bankrabló a lakókocsimban bujkálhat a hátsó kertben.
Miből gondolja?
Láttam valakit odabent, pedig be van zárva. Senkinek nem kéne ott lennie.
A régi társam volt.
„Sarokba szorították a gyanúsítottat a lövöldözés helyszínéhez közel.”
- Azt látta, férfi vagy nő-e? - Nem, csak hogy sötét hajú.
Értem. Mikor látta?
Most jöttem be a kertből.
A rendőrök kivonultak a lakókocsihoz.
Dörömböltek az ajtón, kérdezgették, ki van bent.
Betörték az ablakot, és paprikasprét fújtak be.
Egy pillanattal később egyetlen lövést hallottak.
A rendőrök tüzet nyitottak.
Úgy tudom, a helyszínen lévő rendőrök összesen 76 lövést adtak le a lakókocsira.
Jó estét! Számos család hálaadását megzavarták az események.
A rendőrség nagy erőkkel vonult ki a Hollywood néven ismert bankrablóhoz.
Hollywood hazánk egyik legszerencsésebb, legsikeresebb bankrablója.
Úgy tűnik, elfogyott a szerencséje.
Ahogy odaértem, a seattle-i rendőrség velem egyidőben ért ki
páncélozott járművekkel, és mobil parancsnokságot létesítettek.
Voltak helikoptereink és páncélozott járműveink.
Több száz rendőr volt a helyszínen.
Életem legnagyobb akciója volt.
Hálaadás napja volt.
Az egész város otthon volt a családdal,
és mindenki követte az eseményeket a tévében.
Nemcsak a környékbeliek jöttek oda,
hanem távolabbról is érkeztek érdeklődők.
Látni akarták, mi történik,
hiszen tőlük pár saroknyira filmbe illő események zajlottak.
Ez egy csendes észak-seattle-i lakóövezet volt,
ahova több száz rendőr és a SWAT is kivonult.
Ráadásul hálaadáskor. Felejthetetlen hálaadás volt, az biztos.
Ahogy elköszöntünk az utolsó vendégektől, felhívott Helen nénikém Seattle-ből.
És magán kívül volt.
Legfontosabb hírünk...
Egész Seattle a lövöldözésről beszélt,
erről a Scott Scurlock nevű rablóról,
meg hogy a SWAT-osok bekerítettek egy lakókocsit
egy hölgy hátsó kertjében.
Akkor leültem,
és csak annyit tudtam mondani: „Hű!”
Elképesztő volt megtudni, hogy öt éve bankrablásból él.
Sokan még mindig az utcáról figyelik e különös hálaadáson a rendőri akciót,
ami több mint 24 órája tart a lakóövezetben.
A rendőrség és az FBI-ügynökök sakkban tartják az elkövetőt, és tárgyalnak vele.
Patthelyzet van.
Tudjuk, hogy lövéseket adtak le.
Dörömböltek az ajtón. Próbáltak vele kapcsolatba lépni.
Jól akarták lezárni a történetet, és nem akartak kockáztatni.
Két órán át nem reagált, így végül a behatolás mellett döntöttünk.
Bementünk a taktikai csapattal.
Holttestet találtunk az asztal alatt.
Nálam volt a képe. Azonosítottam.
Scott volt az.
Akkor már tudtam, hogy elkaptuk.
Kiderült, hogy öngyilkos lett.
Magát lőtte le az első lövéssel, amit hallottunk.
Jó estét kívánok!
A feltételezett bankrabló, aki tegnap a tűzharc során meghalt, öngyilkos lett.
A Hollywoodként ismert Scott Scurlockot éjjel holtan találták egy lakókocsiban.
Másnap reggel a kórházban ébredtem, és ment a tévé.
Tele voltak velünk a hírek.
Ott volt az én nevem is. És hogy Scott Scurlock a washingtoni Olympiából meghalt.
A saját keze által.
Ahogy néztem, csak azt tudtam mondani...
„Hála Istennek!”
A lövöldözéssel valami véget ért.
Nemcsak a karrierünk, hanem az addigi életem is.
Olyanok voltunk, mint két üstökös,
amik együtt repültek át az univerzumon, baszd meg,
aztán egyszer csak bumm! Egy pillanat alatt robbantunk.
És vége volt.
Az ügy lezárása a végsőkig próbára tett.
A lövöldözés elején a gyerekeim jutottak eszembe.
Elgondolkoztam, jó döntés-e
ezt a munkát végezni, mikor annyi más is lenne,
az FBI-on belül is.
Nincs nap, hogy ne gondolnék rá.
Csak azt kérdezném meg tőle, miért lett öngyilkos.
Mark Twain mondta, hogy senkinek sem kívánja a halálát,
de néhány gyászjelentést nagy örömmel olvasott.
Az ügyben azt sajnálom leginkább,
hogy nem volt lehetőségem leülni Scott-tal,
és beszélni vele, mint férfi a férfival.
Ha aznap este én vagyok ott, azt tettem volna, amit Mike? Rálövök? Nem.
Mindig van másik lehetőség elkapni. Tényleg. Mindig van másik lehetőség.
Az egész családot összetörte.
Két pofont kaptunk egyszerre.
„Hogy mit csinált? Hogy mi lett vele?”
Apám imádta Scottot. Teljesen összetört.
Nemcsak őt vesztettük el, hanem azt is, akinek gondoltuk.
Hiányzik, hogy szerethessem.
És hiányzik a szeretete.
Mert tényleg szeretett engem.
Efelől nincs kétségem.
És bármilyen ember is volt, én is nagyon szerettem.
Annyi mindent titkolt az életéről,
hogy ha kijött volna a lakókocsiból feltartott kézzel, és megadja magát,
szembe kellett volna néznie a való világgal.
Úgy gondolom, az utolsó tíz évében
olyan döntéseket hozott, amikről ő is tudta, hogy zsákutcába vezetnek.
Felhívtak.
„Scotty meghalt egy bankrablásban.”
Egyből arra gondoltam,
hogy biztos próbálta megállítani a rablót, mert egy hős volt. Rákérdeztem.
„Hogy halt meg a bankrablásban?”
Elmondták, hogy ő volt a bankrabló.
Mintha felrobbant volna a szívem és az agyam.
Mustang négy-ötször meglátogatott a börtönben.
Mindig az évfordulón, a hálaadás előtti napon.
Sokat gondolt Scottra.
Aztán a nővére megírta, hogy Mustang öngyilkos lett.
Nem bírta elviselni a gondolatát, hogy évekig segített engem és Scottot,
de Scott meghalt, engem évekre lecsuktak,
ő meg szabadlábon maradt.
Lélekben nem volt szabad.
Nem hitte el magáról, hogy szabad.
Steve Meyersszel együtt jártunk Shakespeare-előadásokra.
Börtönbe került.
Mark Biggins.
Érzékeny fickó. Verseket írt, gitározott.
Börtönbe került. Elképesztő volt.
Sokan kérdezik, hogy ismertem a Lombház lakóját?
Ismertem Hollywoodot? Nem. Én Scott Scurlockot ismertem.
Scott-tal többször beszéltünk róla,
hogy mi lesz, ha elkapnak.
Ő mindig azt mondta,
nem megy börtönbe, inkább a fehér fényt választja.
Olvastam az áldozatok beszámolóit.
Néhány pénztárost és ügyfelet tényleg traumatizáltak
a történtek, amit őszintén sajnálok.
Scottnak volt egy pólója: „Szabad élet, vagy halál.”
Szerintem évekig kereste a szabad életet.
De végül nem szabadon halt meg.
A halála után egy-másfél évvel a Lombház is meghalt.
Összedőlt.
A Lombház és Scott lélekben egyek voltak, elválaszthatatlanok.
Scott halálával az is meghalt.
Így kellett lennie.
Miután szabadultam, visszamentem a Lombházhoz.
Olyan volt, mint egy hajóroncs. Csak egy rakás fa.
Szétszórtam ott Scott hamvainak egy részét, és végre elbúcsúztam tőle.
Végigolvastam a naplómat. Ez már a múlt.
Teljesen más embernek érzem magam.
Annyi minden történt velem, hogy le sem tudnám írni az egészet.
Az elmém mintha távolabb lenne a földtől, mint a testem.
Izgatott vagyok, de félek.
Itt az ideje egy új kezdetnek.
1992 ÉS 1996 KÖZÖTT A HOLLYWOOD-BANDA LEGALÁBB 19 BANKOT RABOLT KI.
TÖBB MINT 2,3 MILLIÓ DOLLÁRT ZSÁKMÁNYOLTAK.
1997-BEN STEVE MEYERST ÉS MARK BIGGINST 21 ÉV ÉS 3 HÓNAP BÖRTÖNBÜNTETÉSRE ÍTÉLTÉK.
MÁS BŰNTÁRSAK ELLEN NEM EMELTEK VÁDAT.
A feliratot fordította: Lipták András