Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Когато днес видя Б-17, изпитвам същото като навремето.
Красива машина, нали?
Като скулптура.
Прекрасна е във въздуха, с вдигнати колесници.
Когато летяхме във формация,
понякога с хиляда самолета,
гледката беше красива и впечатляваща.
В студеното синьо небе над Европа
се води нов вид бой в непозната дотогава среда.
Нещо уникално в историята на военните действия.
Безпрецедентно събитие, което повече не се повтаря.
Стотици летци от 40 американски ескадрили загиват в ожесточените въздушни боеве.
Една от тези ескадрили, свръхагресивна и недисциплинирана,
дава толкова много жертви за кратко време,
че става известна като "Кървавата стотна".
В ЕВРОПА ИЗБУХВА ВОЙНА
Германия нахлу в Полша.
Столицата Варшава е бомбардирана при голяма атака към 9 ч.
ВАРШАВА
Германската армия нахлу в Холандия и Белгия
по суша и с въздушен десант.
НАЦИСТИТЕ ГАЗЯТ ФРАНЦИЯ
Питате каква е политиката ни? Ще водим война по море, суша и въздух.
Война срещу чудовищна тирания, ненадмината досега
в тъмната и плачевна история на човешките престъпления.
ЛОНДОН БОМБАРДИРАН БЛИЦКРИГЪТ НЯМА ДА УСПЕЕ
Ако Великобритания падне,
силите на Оста ще контролират континентите Европа, Азия
и Африка и ще са в състояние
да хвърлят огромни военни ресурси срещу нашето полукълбо.
Тази сутрин видяхме
как вражески самолети подложиха Пърл Харбър на тежка бомбардировка.
Това не е шега, а истинска война.
Предлагам Конгресът да обяви,
че след непредизвиканото
и подло нападение на Япония
сме в състояние на война.
ИТАЛИЯ И ГЕРМАНИЯ ОБЯВЯВАТ ВОЙНА НА САЩ
На този етап Германия на Хитлер контролира континентална Европа.
Великобритания е сама и уязвима,
последната оцеляла европейска демокрация, воюваща с нацистите.
Тя търси начин да отвърне на удара.
Бомбардировачите й атакуват Германия неспирно, но неефективно от 1940 г.,
понасяйки тежки загуби в нощни акции, като бомбите често падат далеч от целта.
Демокрацията в света е заплашена от нацистите.
Патриотизмът е бил нещо свято за Великото поколение -
поколението на баща ми.
Не ми е скучно да говоря с вас
на любимата ми тема - Военновъздушните сили.
ДЖЕЙМС СТЮАРТ, ПИЛОТ
Нямам дълъг опит. Служа във ВВС само от година,
но знам какво могат да предложат. За това искам да поговоря с вас.
Военновъздушните сили се нуждаят от 15 000 капитани,
40 000 лейтенанти, 35 000 сержанти.
Млади американци, бъдещето ви е в небето.
Крилете ви очакват.
Бях втора година в колежа
и умът ми беше зает само с момичета и уиски.
Тогава атакуваха Пърл Харбър
и заедно с другите от моето братство ме взеха за авиационен кадет.
Мирно!
Тогава се вихреше антисемитизмът.
Слушайки речите на Хитлер за превъзходството на арийската нация,
бях обзет от безсилен гняв, че нищо не мога да направя.
Внезапно този гняв изчезна. Вече можех да допринеса за победата.
Реших, че ще бъда най-полезен като пилот.
НАБОРЕН ЦЕНТЪР
Още на другия ден се записах за кадет във ВВС.
Дотогава хиляди кандидат-летци не са се качвали в самолет,
нито са стреляли по нещо по-страшно от катеричка.
Екипажите са от хора от всички краища на Америка
с какви ли не професии.
Има историци от "Харвард" и миньори от Западна Вирджиния.
Адвокати от Уолстрийт и говедари от Оклахома.
Холивудски кумири и футболни герои.
Кадетите издържаха изпита и ще получат уроци по летене.
Всеки инструктор имаше четирима ученици.
Другите трима имаха предишно летателно обучение, аз нямах.
Изобщо не бях стъпвал в самолет.
След десет часа във въздуха ни пускаха сами.
Излетиш ли, няма кой да ти помогне, оправяш се сам.
Станах навигатор, защото се провалих като пилот.
Не ме приеха. Няма да забравя лейтенант Мейтаг, който ме скъса.
Подряза крилцата на многообещаващ ученик.
Имах военен инструктор, който се канеше да ме скъса.
Но ми каза: "Знам, че ще се пребиеш.
Да се разберем така - ще седна под онова дърво.
Ако излетиш три пъти, направиш един кръг и приземиш машината, си приет.
Ако не, отпадаш".
Летяхме от осем сутринта до осем вечерта.
Упражнявах различни маневри - завой на 180°, осморки.
А в редките почивни дни - въздушни двубои.
Тези тренировки страшно ми харесваха.
Четиридесет мои съученици, току-що завършили летателната школа,
сред тях и аз, бяхме зачислени като пилоти на Б-17.
Дотогава не се бяхме качвали на Б-17.
Боингът "Летяща крепост" с десетчленен екипаж
развива скорост близо 500 км/ч.
Издутините по корпуса му са картечни гнезда.
С двигатели с мощност 4000 к.с.
той може да прелети 4800 км, без да каца за презареждане.
Б-17 е първият самолет, конструиран и за нападение, и за отбрана.
При нападение той пуска доста тежки бомбени товари за времето си.
"Летяща крепост" е заради многото 50-калиброви картечници.
Прекрасно бе да летиш на Б-17.
Самолетът реагираше толкова бързо, че веднага ми хареса.
Много се радвах, че летя на Б-17.
Имахме пет-шест месеца обучение и подготовка за мисии в Европа.
През май 1943 г. ни изпратиха в Англия
в състава на Осма армия.
Преди да отлетим за Европа ни казаха:
"Огледайте се наляво и надясно. Мнозина от вас няма да се върнат".
Отивахме в Европа да умрем.
Докато екипажите от 100-тната пристигат в новата си база
в Източна Англия, войната в Европа навлиза в нова фаза.
Официалното начало на операция "Пойнтбланк",
денонощна бомбардировъчна кампания.
Американците бомбардират денем, а британците нощем.
Целта е да се постигне въздушно превъзходство над Северна Европа
към деня на десанта следващата пролет.
Без него Съюзниците не могат да стъпят на континента.
ЩАБ НА 100-ТНАТА БОЙНА ГРУПА
Тъкмо бяхме започнали да се опознаваме.
Пилотът Кинг ме попита: "С какво се занимаваше преди войната?".
Отвърнах: "До неотдавна бях каубой".
А той: "Добре, значи ще ти казваме Каубоя".
В 100-тната са младоци с доста безразсъдни млади командири.
Гейл Клевън е командир на ескадрила, а Джон Иган - зам.-командир.
Двамата не са длъжни да летят, но винаги го правят.
Затова и всички им се възхищават.
Бък Клевън и Бъки Иган носеха шалчета,
а фуражките им бяха килнати настрани. Бяха много наперени.
В офицерския клуб казваха:
"Лейтенант, рулирай насам, трябва да поговорим".
Джон Иган и Гейл Клевън винаги са мечтали да пилотират самолет.
И ето че вършат любимата си работа за страната, която обичат,
на мисия, в която вярват.
Клевън и Иган повеждат 100-тната група
срещу най-страховитите ВВС в света - германското Луфтвафе,
чиито пилоти ветерани са воювали над Испания, Норвегия, Полша,
Франция, Русия, Гърция, Северна Африка и Англия.
Нацистите ще осъзнаят колко сериозно са се заблудили...
ОБРЪЩЕНИЕ КЪМ НАЦИЯТА, 1943 Г.
...че винаги ще имат превъзходство във въздуха.
Това превъзходство ще им бъде отнето завинаги.
Смятаме, че нацистите и фашистите си го изпросиха
и ще си го получат!
ЮНИ, 1943 Г. ЕДНА ГОДИНА ДО ДЕСАНТА
Капитани Кърк и Томпсън, лейтенанти Бушка,
Айвърсън, Холоуей и Хокърс, отивате на мисия. По-живо!
Командирът излизаше отпред, вдигаше завесата
и виждахме червена линия от "Торп Абътс" до целта.
Целта ви е тази група сгради.
Тази сграда е средната точка на попадение.
Ако концентрирате бомбардировката в тази зона,
ще извадите ефективно фабриката от строя.
Слизахме от джипа, товарехме необходимото,
качвахме се и палехме двигателите.
Летят в отбранителна формация, наречена "боен квадрат",
с обща огнева мощ от 13 картечници на всеки самолет
и си проправят път към целта през вълни от вражески изтребители.
Изтребителите "Тъндърболт" са готови.
Излитат към бомбардировачите. Двете групи се срещат над Ламанша.
Изтребителите патрулират около бомбардировачите
и армадата навлиза във вражеска територия.
Бомбардировачите получават ограничена защита
от по-малките и по-маневрени бойни самолети като "П-47 Тъндърболт",
чиито по-малки резервоари ги принуждават да оставят боингите,
щом навлязат навътре в Германия.
Летят при трудни условия,
в които не могат да оцелеят без защитно облекло,
без специална екипировка, без да дишат подавания кислород.
Щом наберяхме височина, трябваше да сложим кислородни маски.
Беше адски студено, температурите бяха под нулата.
Действахме при минус 45-50 градуса.
Изтребителите нямат нужния обсег
да придружат Б-17 до целите им във вътрешността на Германия,
затова се връщат в Англия.
Помня, че когато прекосихме Ламанша за първи път,
погледнах надолу, осъзнах, че летим над вражеска територия,
и в гърлото ми заседна буца - бях много уплашен.
Черните петна от снарядите на противовъздушните оръдия.
Немските зенитни оръдия изстрелват снаряди на височина до 12 км.
Снарядът избухва във въздуха и разпръсква шрапнели навсякъде.
Корпусът на самолета не е от стомана, а от алуминий.
Шрапнелите пробиват дупки в корпуса.
За пръв път бях подложен на много силен зенитен обстрел
и си беше доста страшно.
Противниците ни бяха много опитни,
много добре оборудвани и обучени.
Те бяха професионалисти, а ние - аматьори.
Щом формацията приближи целта,
мерачите въвеждат променливи като въздушна скорост и посока на вятъра
в своите мерници "Норден",
строго секретни прибори, предназначени да насочват самолетите
към оптималната точка за пускане на бомбения товар.
Мерникът "Норден" е толкова точен,
че може да бомбардирате от 6 км височина и да улучите варел с туршия.
При пуска виждах как падат бомбите от предните самолети,
но можех да се наведа над плексигласовия нос
и да видя как бомбите падат точно под нас.
А щом избухнеха, виждахме експлозиите.
Първите бомби паднаха
и целта е частично забулена от избухналите пожари.
Нанесен е удар на електроцентрала, на строящи се подводници
и на поне една действаща подводница.
Пуснахме бомбите, налетяха ни изтребители, но никой не пострада.
Казах си: "Не било толкова страшно".
Първите мисии на 100-тната са с цели по крайбрежието,
като бункери за подводници и заводи във Франция и Норвегия.
ВВС се опитват да унищожат военната машина на нацистка Германия.
Заводите, които произвеждат самолети, танкове и сачмени лагери.
По британските летища се разчува за въздушния бой.
Много от "крепостите" са повредени.
Няколко се връщат с повредени витла или с откъснати колесници.
Б-17 имаха репутация на надеждни и сигурни,
че спасяват екипажа и ще долетиш и с три повредени двигателя.
Че може да загубиш половината вертикален стабилизатор и да се върнеш.
Може да кацнеш с два двигателя, виждал съм да кацат дори само с един.
17 АВГУСТ 1943 Г. ДЕСЕТ МЕСЕЦА ДО ДЕСАНТА
ЗАЛА ЗА БРИФИНГ
За Осма армия всичко се променя с най-голямото й нападение дотогава.
Двоен удар срещу завода за сачмени лагери в Швайнфурт
и завода на "Месершмит" в Регенсбург -
силно защитени цели във вътрешността на Германия.
100-тната група ще участва в атаката над Регенсбург.
Щом дръпнаха завесата от картата
и видяхме червената линия, пресичаща цяла Германия,
си казахме: "Майко мила!".
Като се замислиш, планът е бил гениален.
Трета бомбардировъчна дивизия на Къртис Лемей ще атакува
завода на "Месершмит" в Регенсбург и после ще се насочи към Африка.
Десет минути след тях долита Първа бомбардировъчна дивизия,
атакува завода за сачмени лагери в Швайнфурт и се връща в Англия.
Германците ще трябва да решат коя от двете да ударят.
Но - изненада! През август над Великобритания има мъгла.
Сутринта излетяхме.
Изкарахме самолетите с помощта на газени лампи и фенерчета.
Закъсняхме десетина минути, но излетяхме.
Къртис Лемей е обучил дивизията си да излита в английската мъгла.
Но другата дивизия не е обучена.
Внезапно хората на Лемей излитат, а другата дивизия още е на земята.
И вместо след десет минути атакуват чак след два часа.
Виждате колко бързо немските "109"
и "Фоке-Вулф 190" влизат в бой след въздушна тревога.
Имаха време да струпат изтребители в точката за атака
и да превъзхождат нашия ескорт от 2 към 1 до 10 към 1.
Прелетяхме над Ламанша. Времето бе прекрасно.
Но над холандското крайбрежие попаднахме на масиран обстрел.
Обстрелваха ни цели два часа.
От обучението бяхме останали с впечатлението,
че можем да се изплъзнем на изтребителите.
Естествено, оказа се, че не е така.
Зенитен обстрел, изтребители, пак обстрел, пак изтребители.
Чувах как картечницата от горното гнездо трака, без да спира.
Самолетът на Клевън е улучен шест пъти.
Хидравликата и единият двигател са извън строя, кабината гори.
Клевън се обръща, поглежда към радиста
и вижда, че е с откъснати крака.
Помня един самолет, от всеки отвор в корпуса му излизаше пламък.
Доста дълго го сънувах.
Всички в този екипаж воюват за демокрацията и свободата.
Но знаете ли за кого воюваш по време на битка?
За другарите си отляво и отдясно.
За онези пред теб и онези зад теб. Сражаваш се за тях.
Клевън седи в кабината и вторият пилот му казва:
"Трябва да скочим, натисни алармата".
Клевън отвръща: "Трябва да стигнем целта и да пуснем бомбите".
Пет минути преди целта оръдията замлъкнаха.
Изтребителите се оттеглиха. Успяхме да хвърлим бомбите си.
Останала почти без гориво,
групата от Регенсбург си пробива път с бой над Алпите към Северна Африка,
а групата от Швайнфурт поема безмилостната атака на Луфтвафе.
Германците обстрелват хората на Лемей,
кацат, пийват шнапс, презареждат с гориво и муниции
и атакуват групата от Швайнфурт.
Цялото Луфтвафе напада групата от Швайнфурт и я попилява.
Добрали се до Северна Африка,
екипажите от 100-тната бойна група са изтощени от битката,
но са облекчени, че са живи.
Всеки командир, който трябва да воюва с превъзхождащ го противник,
без да разполага с адекватно въоръжение
и добре обучени екипажи, се изправя пред трудно решение.
Все едно осъжда хората си на смърт.
Пристигнах в Англия през лятото на 1943 г.
и бях зачислен към 100-тната бойна група.
Роузи Розентал дойде в групата
като попълнение на загиналите екипажи.
Иган е подочул, че този Роузи е доста добър летец.
Качва го на самолет, кара го да му покаже какво може
и казва: "Идваш в моята ескадрила".
Аз бях в бара.
Пийвах си уиски, както обикновено. Някой ме потупа по рамото.
Обърнах се и видях командира на ескадрилата.
Каза ми: "Лъки, прибери се и се наспи. Утре ще летиш".
ОКТОМВРИ, 1943 Г. ОСЕМ МЕСЕЦА ДО ДЕСАНТА
На 8 октомври небето над Германия се прояснява.
Американците провеждат поредица интензивни бомбардировки,
за да унищожат мощностите за производство на самолети.
По-късно летците я кръщават "Черната седмица".
На 8 октомври 855 самолета излетяха от Великобритания
и атакуваха Бремен и Вегезак.
Те бяха натоварени с 1250 тона бомби и 2,75 милиона голямокалибрени патрони.
Щом подминахме целта, видях с периферното си зрение
два изтребителя "Фоке-Вулф 190", идващи към нас.
Направиха на решето самолета пред мен,
той се отклони от формацията и се взриви.
Групата беше унищожена.
Изтласкаха ни извън формацията, трети двигател се запали.
Клевън излезе отпред да поеме командването, но свалиха и него.
Клевън е улучен. В самолета настъпва хаос. Кабината гори, трябва да скочат.
Гейл Клевън е свален.
Във формацията на 100-тната група зейва голяма пробойна.
И общо взето всички решават, че е загинал.
Тогава за първи път се усъмних дали ще мога да се върна.
Самолетът ми, "Работниците на Роузи", бе сериозно повреден.
Два от двигателите отказаха.
Щом пуснахме бомбите,
върнах оцелелите от формацията у дома - само шест самолета.
Какъв удар за бойния дух - да изгубиш толкова екипажи за ден.
Разчистват спалните помещения, вадят вещите на загиналите.
Буквално ги опразват.
Иган получи отпуск, отиде в Лондон и там разбра, че Клевън е свален.
Толкова се вбеси, че веднага отмени отпуска си,
върна се в базата и каза: "Аз ще водя следващата мисия".
Атаката над Мюнстер е в самия град - нещо ново за Осма армия.
Мишените са стратегически важна гара в центъра на града
и квартал с работнически жилища в близост до нея.
В борбата срещу нацистката тирания човешката плът и кости стават мишена,
защото са съществена част от военната машина на Райха.
Атмосферата е напрегната.
За първи път много от летците се съмняват в правотата на мисията.
Иган държи реч.
Казва им, че тази атака ще бъде отмъщение за Клевън.
МЮНСТЕР
Групата ни бе малобройна заради тежките загуби
и успяхме да вдигнем само 13 самолета във въздуха.
При атака на немски изтребители,
ако формацията се състои от 13 самолета вместо 18,
немците ще атакуват първо нея.
Моментално ни атакуваха над 200 немски изтребителя.
Два "Ме 109" изникнаха зад нас и убиха картечаря на опашката.
Бях обсипан с шрапнели от избухнал снаряд и паднах на пода.
Беше ясно, че самолетът е извън контрол и ще паднем.
Бяхме на височина 6400-6700 метра.
Земята сякаш бе на стотици километри под нас, но нямах избор.
Трябваше да скоча и го направих.
Отидохме на стоянката да чакаме.
Най-сетне се появи един от нашите.
Върна се само един самолет от 100-тната.
Пилотираше го Розентал.
Той беше оцелял в доста тежки мисии.
Върнахме се в офицерския клуб. Там цареше гробна тишина.
Имаше няколко души, които не бяха участвали в мисията,
но никой не се приближи до нас, оставиха ни сами.
Беше много странно чувство.
Всички усещахме осезаемо липсата на свалените екипажи.
Особено аз, защото в мисията над Мюнстер загубих най-добрия си приятел.
Когато свалиха Бъки Иган и Клевън,
бойният ни дух се срина,
защото всички ги смятаха за непобедими.
Мисията над Мюнстер е най-голямата въздушна битка дотогава.
Не просто нападение, а титанична борба
между две големи и убийствени въздушни армии.
100-тната бойна група пристига в Англия четири месеца преди Мюнстер със 140 летци.
След Мюнстер само трима от тях са в състояние да летят и да воюват.
За този мрачен рекорд се разчу и хората започнаха да се тревожат за нас.
Нарекоха ни "Кървавата стотна".
Когато си летец на мисия, те чакат четири часа пълен ужас.
После отиваш с колело до местната кръчма,
пиеш бира, излизаш с някое момиче, връщаш се в базата и се кротваш.
На другия ден ставаш и пак се потапяш в ужаса.
В резултат на това някои от пилотите рухваха психически.
След "Черната седмица" бойният дух в Осма армия се срива тотално
и командирите се опасяват от бунтове.
Военновъздушните хирурзи и психиатри
докладват за обезпокояващо поведение сред членовете на екипажите,
тъй като боевете коварно разклащат самоконтрола на летците.
Виждал съм случаи,
в които просто не бяха в състояние да слязат от самолета.
Тези летци бяха на ръба да станат т.нар. "жертви на бойно изтощение".
Научихме, че тези мъже с невротични реакции
се възстановяват бързо, щом се отдалечат от бойните действия.
За това възстановяване трябва да разчитаме на собствените сили на пациента.
Но те се проявяват най-добре далеч от болничната атмосфера.
"ДОМЪТ ЗА ОБСТРЕЛЯНИ" ОКСФОРД, АНГЛИЯ
Изваждахме ги от военновременната среда
за няколко дни и ги пращахме в санаториум. Наричахме го "Дом за обстреляни".
Понякога се оправяха, друг път - не.
Всички командири имаха този проблем,
защото психиката на някои от летците беше по-крехка
и просто не издържаха.
Трябваше незабавно да ги отстраним
от екипажа и от базата,
защото подобно поведение беше заразно.
Не можехме да позволим да срине бойния дух на останалите,
които летяха всеки ден и продължаваха да изпълняват дълга си.
Може да се каже, че съюзническите ВВС
не само нямат превъзходство над Германия, но и губят войната във въздуха.
Не всеки път уцелвахме в десетката.
Дори в ясни дни пръсвахме бомби навсякъде,
на няколко километра от мишената.
Не улучват мишените си, по-често самите те стават мишени.
Немските изтребители просто ги избиват.
В тази купчина е погребан не един самолет,
създаден с 22 000 часа американски труд.
Всеки метър тук е равнозначен на десет мъртви или заловени летци.
Най-ужасното, което можеше да очакваш, бе да те свалят.
Знаехме, че има вероятност. Бяхме млади и се мислехме за безсмъртни.
Все си казвахме, че може да свалят другите, но не и нас.
Знаех колко се притеснява майка ми за мен,
знаех, че ще получи телеграма
"Изчезнал при бойни действия" от Министерство на войната
и няма да разбере какво е станало с мен.
Дават парашути на летците, но не ги обучават за скокове.
Получават и съвсем оскъдни уроци как да бягат и да се укриват.
Нито са предупредени, че гражданите от бомбардираните градове
ще започнат все по-често да нападат свалените летци.
Клевън е свален и вижда, че фермерите се скупчват около него.
Един от тях му опира вила за сено в гърдите и иска да го намушка.
Спасяват го местни полицаи от Луфтвафе.
Отведоха ме на летище на германските ВВС,
което бе сборен пункт за всички заловени в този ден американски летци.
"ДУЛАГ ЛУФТ" ФРАНКФУРТ, ГЕРМАНИЯ
Един офицер ме разпитваше и внезапно ми честити повишението.
Три дни преди това ме бяха повишили в старши лейтенант.
Това доста ме изненада.
Подаде ми картон,
в който пишеше името ми, датата на раждане, имената на нашите и адреса ми.
ЛОРЪНС УЛФ
Германците имат шпиони в САЩ, които им изпращат местни вестници.
Предразполагат те с непринуден разговор и сякаш знаят всичко за теб.
Този хитър метод на разпит
понякога успява да подлъже нищо неподозиращите летци
да съобщят информация, която смятат за несъществена,
но е много ценна за разпитващите.
На следващата сутрин ни качиха в един вагон.
Вътре бяхме 30-40 души.
Никой не знаеше какво ще стане.
"ЩАЛАГ ЛУФТ III" ЗАГАН, ГЕРМАНИЯ
Помня как влязох през портала
и видях огради от големи дървени колове, по които бе опъната бодлива тел.
На всички ъгли имаше стражеви кули.
След голямата ограда имаше три метра празно място,
а след това - по-ниска ограда.
Казаха, че излезем ли извън ниската, ще ни застрелят.
Мнозина от американските пленници
бяха членове на 100-тната бойна група, свалени преди мен.
Щом ни видяха да влизаме, се засмяха: "Откога ви чакаме! Най-сетне дойдохте".
Клевън и Иган пристигат в "Щалаг Луфт III" с няколко дни разлика.
Клевън моментално започва да се шегува с ранения Иган.
Скоро двамата отново са съквартиранти
и бързо стават водачи на пленниците в лагера.
Заедно живеехме, готвехме си, перяхме си дрехите и се къпехме.
Водеха ни да се къпем веднъж седмично, ако имахме късмет.
Животът в лагерите "Щалаг Луфт" е строго регламентиран.
Всичко се прави по военному, за да не скучаят,
за да поддържат дисциплината и да останат живи.
ТЕХЕРАН, ИРАН НОЕМВРИ, 1943 Г.
На тайна среща на Техеранската конференция в края на ноември 1943 г.
Рузвелт, Чърчил и Сталин договарят втори фронт срещу нацистка Германия,
който ще бъде планиран и осъществен от американците и британците.
Предстои мащабен десант по вода, най-големият в историята,
на пет бряга в Нормандия, Франция, с кодово име "Овърлорд".
Насрочен е за май 1944 г., само след шест месеца.
Генерал Айзенхауер пристига в Лондон.
Заявява: "Не можем да пратим флота, докато Луфтвафе не бъде сразено.
Това е нашата мисия".
Бяхме наясно, че не може да има нахлуване по суша,
ако не постигнем въздушно превъзходство.
Целта е да свалят толкова изтребители, че немците да не могат да се отбраняват.
Заради техните изтребители бяхме претърпели тежки загуби.
ГЕН. ДЖЕЙМС ДУЛИТЪЛ КОМАНДИР НА ОСМА АРМИЯ
В Америка бе ускорено производството на изтребители.
В края на 1943 г. в Англия пристига
дългоочакваният от Осма въздушна армия "П-51 Мустанг".
"П-51 Мустанг" - изтребителят с най-голям обсег в света.
Скорост, бързо изкачване, бързо пикиране, голяма повратливост.
Когато дойдоха П-51,
те имаха достатъчно голям обсег да ни придружат до целта и обратно.
Освен това оборудваха П-47
с резервоари на крилете, за да могат и те да ни придружават.
Когато отидохме в Емден и видях великолепните П-51,
за пръв път си казах: "Ще оцелея".
Главната мисия не е да опазят бомбардировачите,
а да унищожат Луфтвафе във въздуха и на земята.
В неделя, 20 февруари, се подготвихме за най-тежкия щурм
в историята на американските стратегически ВВС дотогава.
Това беше прелюдията към нахлуването.
Планират поредица от непрекъснати нападения, ден след ден.
Това ще реши изхода от войната.
В продължение на месеци
"Мустанг" и "Тъндърболт" всеки ден се бият срещу "Ме 109" и "Фоке-Вулф 190".
Нашите изтребители атакуват неспирно.
Победите и загубите ни достигнаха съотношение 4 към 1.
Жертвите сред немските пилоти на Западния фронт
между януари и май 1944 г. са 99% - те просто са изтребени.
Едва когато във войната влиза "Мустанг",
Америка и Англия постигат превъзходство над Германия.
За да ударим врага в сърцето
и да примамим Луфтвафе в небето, трябва да нападнем Берлин.
На брифинга, щом дръпнаха завесата и видяхме, че линията стига до Берлин,
първо настъпи смаяна тишина, а после всички закрещяха.
Не се чува какво става на осем километра отдолу,
но разпределителни гари и химически резервоари, кораби и складове,
резервни двигатели и заводи за лагери хвръкват във въздуха.
Това е първата американска бомбардировка над Берлин.
Най-трудната, но неизбежна цел, атакувана от Осма армия.
Ако аз бях в Германия
и всеки ден гледах как ята бомбардировачи пускат бомби,
това щеше да срине бойния ми дух.
Ефектът би бил еднакъв както за цивилните, така и за военните.
"ЩАЛАГ ЛУФТ III"
Най-лошото в това да си военнопленник
е, че не знаеш колко дълго ще те държат в плен.
Не е като да си осъден на определен срок.
Трябва да избягаш или да чакаш края на войната.
Започнах да копая тунел. Имаше стара тоалетна с плочки на пода
и реших да пробвам какво ще излезе.
Планът ми беше да откъртя няколко плочки и да копаем под тях.
Пазачите ни надушиха почти веднага.
ТУНЕЛ "ХАРИ"
Около 76 британски пленници се измъкнаха от комплекса
непосредствено до нас през тунел, който изкопаха.
Кръстиха го "Голямото бягство".
Но немците заловиха всички освен двама и екзекутираха 50 от тях.
След този случай и малкото им благосклонност към нас се изпари напълно.
Един ден ми позвъниха и казаха: "Генерал Лемей иска да говори с вас".
Той заяви: "Джефри, трябва ми командир на 95-а и 100-тна бойни групи.
Избери си една от двете".
95-а се представяше отлично. Загубите им бяха минимални.
Имаха множество успешни бомбардировки и реших, че ще съм по-полезен в 100-тната.
Обадих му се и казах, че с негово позволение ще поема 100-тната група.
Попитах: "Кога да се явя?". Отвърна: "Днес следобед".
Най-напред поисках от генерал Лемей да свали 100-тната бойна група
от мисии за два дни и той се съгласи.
В следващите два дни по четири часа сутрин и четири следобед
летяхме с всички самолети на групата в стегната формация.
Том Джефри беше динамичен, харизматичен и много вещ -
не само относно самолетите, но и относно бойното пилотиране.
Хората във водещия самолет снимаха формацията,
за да установим кой лети добре и кой - не.
После с един стар самолет кръжах около формацията
и се опитвах да ги построя на позиция.
Командирите направо прегракваха да повтарят да стегнем формацията.
Тъкмо решиш, че е стегната, и ти казват: "Още!".
След тези два дни 100-тната летеше в най-добрата формация, която съм виждал.
Едва след идването на Джефри станахме превъзходна група.
Мисля, че бяхме най-добрата във ВВС.
Екипаж на бомбардировач от Осма армия трябва да изпълни 25 мисии.
Щом ги изпълниш, те връщат у дома, в Съединените щати.
Щом ги изпълних, ми казаха, че мога или да остана
като командир на ескадрила, или да се върна в Щатите.
Реших, че съм имал изключително голям късмет да оцелея
и не бива повече да го насилвам.
Така че предпочетох да се върна.
Розентал завършва 25-ата си мисия
на 8 март 1944 г. при нападение над Берлин.
Екипажът ме накара да мина с бръснещ полет над пистата.
Бях консервативен пилот и отвърнах: "Няма да стане".
Но на връщане си казах: "Какво пък толкова!".
Насочих се към кулата и всички там залегнаха на пода.
"Обръснах" пистата три-четири пъти и тогава кацнах.
Някой ме попита: "Роузи, знаеше ли, че генерал Хъглин е тук?
Той се хвърли на пода и сега дрехите му са изцапани".
И ето че в залата за брифинг влезе генерал Хъглин.
Дойде, стисна ми ръката и каза: "Страхотен бръснещ полет, Роузи".
Всички знаят, че десантът наближава.
Голямата цел на Роузи е да довърши Райха.
Не иска да си тръгне от центъра на събитията.
Тогава реших да продължа полетите
и в крайна сметка ме назначиха за командир на ескадрила.
На този ден 650 американски "летящи крепости"
нанесоха тежки щети на германската отбрана по крайбрежието.
Бях летял до Франция, за да избомбя някаква цел.
Щом се върнах, ме чакаха до самолета
и ми наредиха още същата вечер да се явя в щаба на генерал Лемей.
Лемей влезе с маршова стъпка и обяви пред всички, че Съюзниците
ще акостират на нормандското крайбрежие на следващата сутрин.
Но каза, че за да проумеем напълно
важността на това събитие,
Осма въздушна армия ще хвърли в бой всичките си самолети,
за да се погрижи войските да слязат успешно на брега.
Отидох на брифинга
и щом дръпнаха завесата от картата, се разнесоха възторжени възгласи.
Не бях чувал екипажите да ликуват така. Най-сетне бе настъпил съдбовният ден.
6 ЮНИ 1944 Г. ДЕСАНТЪТ В НОРМАНДИЯ
Войници, моряци и летци на Съюзническите експедиционни сили,
ще се впуснете във Великия кръстоносен поход,
към който се стремим от толкова месеци.
Сега целият свят ви гледа.
Задачата ви няма да е лесна.
Вашият враг е добре обучен, оборудван и кален в битки.
Ще се бие свирепо.
Имам пълно доверие във вашата смелост, преданост към дълга и бойни умения.
Няма да се задоволим с друго освен с пълна победа.
Летяхме над Ламанша,
погледнахме надолу и видяхме морска армада от хиляди кораби.
Беше много вълнуващо. Член на екипажа започна да се моли и всички подехме.
Робърт Сейнт Джон от редакцията на Ен Би Си в Ню Йорк.
Това е паметен миг в световната история.
Хората на генерал Дуайт Айзенхауер слизат от десантните баржи
и напредват с бой по бреговете към твърдината на нацистка Европа.
Прииждат откъм морето и атакуват врага под огромен облак от бойни изтребители.
Яростта, сипеща се от небето, няма край.
За летците, подкрепящи сухопътните сили, нямаше отдих през този ден.
Връщайки се от една мисия, те презареждаха гориво, бомби и боеприпаси
и с мрачна решимост излитаха отново и отново.
При нашествието в Нормандия Луфтвафе почти не оказва съпротива.
Военновъздушните сили проправят пътя за нахлуването през Ламанша.
Сега Германия воюва на два фронта -
срещу англо-американските съюзници на запад и руснаците на изток.
През август 1944 г. Червената армия открива "Майданек",
изоставен нацистки концлагер на смъртта близо до Люблин, Полша -
безспорно доказателство за плана на Хитлер да унищожи евреите в Европа.
НАЦИСТКИ МАСОВИ УБИЙСТВА В ЛАГЕРА
Нашите десантчици са в настъпление
срещу нацистите, на които е наредено да умрат, но не и да отстъпят.
Ала ще им се наложи да умрат или да отстъпят, защото атаката се води
с всички сили, които Съюзното командване може да хвърли в боя.
В лагера имахме тайни радиоапарати
и знаехме почти всичко, което съобщаваше Би Би Си.
Когато инвазията започна през юни 1944 г.,
разбрахме, че няма да ни оставят там.
Свалените летци са изпращани в "Щалаг Луфт III".
Сред тях и чернокожи пилоти,
като младши лейтенанти Александър Джеферсън и Ричард Мейкън
от прочутата 332-ра бойна група "Червените опашки".
Пилотите от Тъскиги боядисват опашките в тъмночервено.
Дори хората да не знаят, че самолетите се управляват от чернокожи,
познават, че са "Червени опашки".
Не се притеснявахме, че ще се натъкнем на врага,
защото знаехме, че сме по-добрите летци и ще ги свалим.
Смелите чернокожи летци жадуват
да дадат своя принос за победата и се отличават доблестно.
Служещите във ВВС, особено екипажите на бомбардировачите,
изпълняващи опасните дълги мисии, казват, че са ценели "Червените опашки"
повече от всички други ескадрили, с които са летели.
Мейкън и Джеферсън са сегрегирани в базите в Америка и Италия
и с удивление откриват, че спалните помещения в "Щалаг Луфт III" са общи.
Бяхме 150 пленници, докараха ни в лагера и ни строиха.
Пред редицата мина едно високо селско момче от Кентъки,
после се върна и каза: "Гледай ти! Май ще взема това хлапе".
Полковникът дойде и ми каза да тръгна с него.
"Слушам."
Немците ми показаха къде ще спя - на третата койка отгоре.
Не съзнавах колко тежко съм пострадал. Бях парализиран от кръста надолу.
Щом видяха, че не мога да се движа, немците попитаха другите пленници
дали някой ще ми отстъпи долно легло. Никой не помръдна.
Накрая мъжът от Тексас каза: "Да спи на моето, аз ще се кача горе".
С него станахме първи приятели.
Трябвало е да са сплотени, за да оцелеят.
Оставили са расовата враждебност или поне са я смекчили,
за да повдигат взаимно духа си и да преживеят тежките несгоди.
Целта на една от последните операции е да лиши Райха от гориво
чрез бомбардиране на немски петролни рафинерии.
Съюзниците трябва да поразят транспортните съоръжения
и складовете с въглища за заводите за самолети.
Тази въздушна блокада разрушава военната машина на Райха
и оставя немците без въздушен щит в кулминационните битки на войната.
Бяхме в офицерския клуб до 1-2 ч.
Внезапно по радиото наредиха да се подготвим за сутрешна мисия.
Вдигнахме 2000 тежки бомбардировача.
Чак до хоризонта се простираха четиримоторни самолети.
За да разрушат завод в град Лойна, близо до Мерзебург,
са били нужни 6000 бомбардировача и цели 40 мисии.
Нашата група поведе една от най-големите атаки над Берлин.
Денят беше прекрасен. Грееше слънце, нямаше и едно облаче.
Когато приближихме целта, самолетът ни беше ударен,
но пуснахме бомбите, макар да знаехме, че няма да се върнем в базата.
Самолетът бе обвит от дим и огън и трябваше да скоча.
Щом скочих, помислих, че съм в Рая.
Внезапно тупнах на земята и щом вдигнах поглед,
видях, че трима войници с пушки идват към мен.
Един от тях вдигна пушката си и щеше да ме удари с приклада,
но забелязах на кепето му петолъчката на Червената армия.
Развиках се: "Американец, Рузвелт, Сталин, Чърчил, "Пепси Кола",
"Кока-Кола", "Лъки Страйк"!".
Атаката над Берлин е 52-рата и последна мисия на Роузи.
Той държи рекорда за най-много мисии в 100-тната група.
След като се възстановява в руска болница, Роузи се връща в "Торп Абътс",
където година и половина преди това е изпълнил първата си мисия.
Руснаците вече бяха съвсем близо.
Чувахме артилерията и други звуци от боевете в далечината.
Хитлер се двоуми дали да изведат пленниците от лагера, или да ги убият.
Имало е реална заплаха.
И една вечер немците казаха на нашия американски старши офицер,
че незабавно ще ни евакуират,
че до един час напускаме лагера и ще маршируваме пеша.
Казаха, че ни местят, за да сме в безопасност.
Но ние знаехме истинската причина.
Летците не знаят къде ги водят.
Опасяват се, че Хитлер ще използва американците като жив щит.
А зимата е най-студената в Европа от 100 години насам.
Мръзнехме като кучета. Снегът бе дълбок до колене.
Накараха ни да вървим цяла нощ и до късно на следващия ден
само с кратки почивки.
ШПРЕМБЕРГ - ЗАГАН - МОСБУРГ ГЕРМАНИЯ - ЧЕХОСЛОВАКИЯ
В Шпремберг ни качиха на влак. Заключиха ни във вагоните.
Наблъскваха ни по 60-70 човека. Нямаше място да седнем.
Беше истински ад.
Бяхме натъпкани като сардели. Ако някой паднеше, щяха да го стъпчат.
Когато влакът спира, хората удрят по вратите, за да излязат.
Най-накрая пазачите им отварят. Представяте си какъв ад е било вътре.
Вкараха ни в лагер, който беше предназначен
да побере максимум 10 000 души.
А там бяхме 100 000 души. Би трябвало да се казва "Пъкленият лагер".
Няма помещения, лагеруват навън. Условията са ужасни.
Никой не знае какво ще стане.
29 АПРИЛ 1945 Г.
Веднъж се разхождахме из лагера.
Някой каза: "Вижте, това е танк "Шърман"!".
Погледнахме и наистина - на хоризонта видяхме танк "Шърман".
Спаси ни Трета армия на Патън.
Видях Патън на един танк, като влезе през портала на "Щалаг VII-А".
Освободиха ни.
Пленниците отидоха до пилона, свалиха знамето със свастиката,
вдигнаха американския флаг и всички застанахме мирно.
Не бяхме в униформи, а във всевъзможни дрипи.
Това бе най-отривистото ми отдаване на чест.
Беше прочувствен момент. Най-сетне щяхме да бъдем свободни
след толкова месеци и години на пленничество.
Направо не ни се вярваше, че най-сетне ще се върнем у дома.
Предаваме от Лондон. Извънредна новина.
Германското радио току-що съобщи, че Хитлер е мъртъв.
СПОРЕД НАЦИСТИ ХИТЛЕР Е МЪРТЪВ
На 1 май 1945 г. светът научава за самоубийството на Хитлер.
100-тната група изпълнява последна мисия, част от т.нар. операция "Лакомник".
Екипажите ще хвърлят с парашут храна вместо бомби.
Помощ за близо пет милиона гладуващи в Нидерландия,
все още окупирана от заклетите нацисти.
Когато бомбардировачите достигат околностите на Амстердам,
прелитат над поля с лалета в ярки цветове.
В едно от тях цветята са подрязани, образувайки "Благодарим ви, янки".
СЪЮЗНИЦИТЕ ОБЯВЯВАТ: СВЪРШИ СЕ!
Войната в Европа приключва.
Екипажите на 100-тната си стягат мешките,
а местните жители от селата около "Торп Абътс",
облечени в най-хубавите си дрехи,
се събират да ги изпратят на дългото пътуване към дома.
ДОБРЕ ДОШЛИ У ДОМА
Като слязох в Атланта, намерих телефон,
обадих се на майка ми и й казах, че съм се прибрал.
Тя веднага се разплака и двамата с баща ми дойдоха
с колата до Форт Макферсън, взеха ме и се прибрах у дома.
Върнахме се в Калифорния. Там бяха майка ми и баща ми.
Устроиха ми голямо посрещане и бях на седмото небе.
После се видяхме с бъдещата ми съпруга, Барбара.
Три седмици по-късно се оженихме.
Мъжете от "Кървавата стотна" най-сетне са у дома при семействата си,
при своите съпруги
и любими.
Някои се виждат за първи път, откакто са заминали да воюват.
Когато напуснах ВВС, бях много изтощен.
Преминах през всякакви премеждия.
Исках да ги забравя и да възобновя живота си като цивилен.
Върнах се на работа в същата фирма, в която бях преди,
но всъщност не бях готов да се върна.
След като изкарах там половин година,
ми се удаде възможност да отида в Нюрнберг като прокурор.
КОМИСИЯ ЗА ВОЕННИ ПРЕСТЪПЛЕНИЯ
На кораба срещнах една красавица,
която също беше адвокат и отиваше в качеството си на прокурор.
Само след десет дни вече бяхме сгодени и се оженихме в Нюрнберг.
Там видях обвиняемите, които вече бяха безсилни.
Седяха унило по време на процеса и произнасянето на присъдите.
Когато видях това, войната за мен най-сетне приключи.
Втората световна война е най-опустошителното събитие в историята.
С повече жертви от всяка война, водена някога.
В нея Осма въздушна армия понася най-висок процент загуби
от всички американски въоръжени сили.
Оцелях във войната
и се връщам към нея в спомените си през всички тези години.
Тя промени живота ми.
Ако днес търсите тръпка, романтика, митология, ще ги откриете там.
Приятелите, които намерих тогава, са спасявали живота ми безброй пъти.
Това бяха най-крепките ми приятелства.
Хората, с които служехме, бяха отдадени,
жертваха се, бяха храбреци.
С тях деляхме и тежките, и веселите мигове.
Виждахме как свалят другарите ни, как загиват,
как ги раняват, как попадат в плен.
Изпитвахме огромно уважение един към друг и посрещнахме заедно победата.
Мисля, че и другите смятат така.
Хората се сплотиха като по чудо.
Трябва да отдадем заслуженото на мъжете и жените,
които жертваха живота си и спасиха света от фашизма.
Свободата, на която се радваме днес, не ни е споходила случайно.
Платена е с кръвта на моето поколение
и на поколенията преди нас, затова смятам,
че поколението от Втората световна война заслужава да бъде запомнено.
ДИКТОР ТОМ ХАНКС
Превод на субтитрите Живко Тодоров